APERIO – Společnost pro zdravé rodičovství	
Ženy se zdravotním postižením v ČR	
Sekundární komparativní analýza postavení žen se zdravotním postižením v ČR	

      APERIO – Společnost pro zdravé rodičovství
      Praha, 9. prosince 2011
      Vypracováno pro Vládní výbor pro zdravotně postižené občany.

OBSAH

ÚVOD
Doplnění a shrnutí analýzy
VÝSKYT ZDRAVOTNÍHO POSTIŽENÍ V ZÁVISLOSTI NA POHLAVÍ
Druhy postižení v závislosti na pohlaví
Sociální status tělesně postižených vzhledem k pohlaví
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení
ÚČAST NA VEŘEJNÉM ŽIVOTĚ A ROZHODOVÁNÍ
Politické koncepce a legislativa
Institucionální zajištění
Zastoupení žen v politice
Dotace a finanční podpora programů
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení
ZAMĚSTNÁVÁNÍ, TRH PRÁCE A EKONOMICKÁ AKTIVITA VČETNĚ PODNIKÁNÍ A SLAĎOVÁNÍ PROFESNÍHO A OSOBNÍHO/RODINNÉHO ŽIVOTA
Ženy na trhu práce v ČR
Zdravotně postižené ženy na trhu práce
Statistiky
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení
VZDĚLÁVÁNÍ ŽEN SE ZDRAVOTNÍM POSTIŽENÍM V ČR
Základní východiska
Vývoj vzdělávání osob se zdravotním postižením (OZP) na území ČR v posledních desetiletích
Vzdělávání OZP do r. 1989
90. léta 20. století
Současnost
Statistiky
Studenti a studentky se zdravotním postižením / speciálními vzdělávacími potřebami a studium na vysokých školách v ČR
Výsledky dotazníkového šetření zaměřeného na zkušenosti se vzděláváním v ČR v cílové skupině
Celkové výsledky všech došlých odpovědí
Diskriminace a znevýhodňování – porovnání mužů a žen
Závěr, porovnání a doporučení v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži
Porovnání situace zdravotně postižených žen a žen bez zdravotního postižení
SOCIÁLNĚ-KULTURNÍ A VOLNOČASOVÉ AKTIVITY
Muzea, galerie, knihovny
Média
Sport
Mentálně postižení
Tělesně postižení
Genderové hledisko
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení
DOMÁCÍ NÁSILÍ A NÁSILÍ NA ŽENÁCH
Data a čísla
Nejohroženější skupiny
Legislativa
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení
PRÁVNÍ ÚPRAVY SPECIFICKÝCH OTÁZEK POSTAVENÍ ŽEN A MUŽŮ
Diskriminace a ochrana před diskriminací v českém právním řádu
Pracovní právo
Rodinné právo
K pojmu ženská versus mužská práva
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži
NESTÁTNÍ NEZISKOVÉ ORGANIZACE ZAMĚŘENÉ NA PROBLEMATIKU ŽEN SE ZDRAVOTNÍM POSTIŽENÍM
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení
LITERATURA

ÚVOD
Předkládaná analýza byla vypracována z pověření Vládního výboru pro zdravotně postižené občany. Shrnuje známé poznatky z České republiky týkající se postavení zdravotně postižených žen a dívek v těchto předem definovaných oblastech:
•	Výskyt zdravotního postižení v závislosti na pohlaví
•	Účast na veřejném životě a rozhodování
•	Zaměstnávání, trh práce a ekonomická aktivita včetně podnikání a slaďování profesního a rodinného života
•	Vzdělávání
•	Sociálně – kulturní a volnočasové aktivity
•	Domácí násilí a násilí na ženách
•	Právně upravené specifické otázky postavení žen a mužů
•	Nestátní neziskové organizace zaměřené na problematiku žen se zdravotním postižením
Na počátku analýzy stály následující otázky: 
•	Je zdravotní postižení vnímáno v pohledu genderové tématiky?
•	Jak s odlišnými potřebami zdravotně postižených nakládá česká společnost, pokud si je připouští?
•	Jaké jsou faktory ovlivňující participaci zdravotně postižených žen na trhu práce? 
Důraz při sběru dat pro analýzu byl kladen především na popis dostupných informací o postavení a znevýhodňování či diskriminaci zdravotně postižených žen v ČR.  Význam zdravotně postižených žen a jejich potenciál pro integraci do majoritní společnosti není, přinejmenším v České republice, dosud náležitě rozpoznán. Což potvrzuje i tato analýza. 
Stejně jako u ostatních skupin marginalizovaných žen je jisté, že posilování a důraz na postavení žen má dlouhodobý i krátkodobý význam pro zlepšení celkové situace rodiny i širší komunity.  Rodina se spokojenou matkou je stabilnější, ekonomicky soběstačnější a zajištěnější, což má především z dlouhodobého hlediska má pozitivní dopad na děti. Ženy obecně, a zejména ženy zdravotně postižené, se potýkají s několikanásobným handicapem z hlediska uplatnění na trhu práce i postavení ve společnosti.  Zdravotně postižené ženy jsou vystavené diskriminaci na základě svého postižení, druhdy i genderové, v některých případech i věkové. Jmenované faktory a mnohdy limitovaný přístup žen k finančním prostředkům uvnitř rodin, kde je výdělečný muž,  mají  za  následek,  že  zdravotně postižené  ženy  mohou být více  ohroženy  chudobou  než  zdravotně postižení muži,  i  než  ženy bez postižení. 
Jednou z důležitých oblastí při zkoumání i řešení problému postavení zdravotně postižených je obecně vysoká nezaměstnanost / nezaměstnatelnost osob se zdravotním postižením. Dalšími a neméně důležitými specifiky jsou možnosti zapojení těchto osob do veřejného i soukromého života, zdravotní či jiná omezení, nároky na sociální péči, postavení ve společnosti a v neposlední řadě i stereotypy spojené s postižením, které často kladou ty nejsilnější překážky v prolomení diskriminačních mechanismů ve společnosti. Zvláštní podskupinu pak tvoří tělesně postižené osoby - ženy.

Metodologie 
Pro analýzu jsme zvolili kvalitativní paradigma a z něj vycházející metody.  Na základě povahy zkoumaného fenoménu věříme, že kvalitativní metodologie přinese komplexnější a věrohodnější obraz než metodologie kvantitativní. V analýze jsme se rovněž soustředili na institucionální zajištění posílení postavení žen a na nástroje odstraňující diskriminaci žen včetně analýzy stávajících politik. 

Doplnění a shrnutí analýzy

Analýza je založená na statistikách a datech získaných z veřejně dostupných databází (např. ČSÚ, Eurostat), analýze veřejně dostupných dokumentů, činnosti neziskových organizací zabývajících se zdravotně postiženými, sběrem informací u institucí působících v příslušných oblastech, sběrem dotazů v právní poradně APERIO - Společnost pro zdravé rodičovství, dílčími dotazníkovými šetřeními, rozborem legislativy. 
V rámci analýzy jsme uskutečnili pilotní miniprůzkum mezi organizacemi, které se věnují pomoci zdravotně postiženým a dílčí dotazníková šetření mezi osobami se zdravotním postižením. 
Výrazným a ztěžujícím faktorem při vypracovávání stávající analýzy byl téměř naprostý nedostatek existujících dat v ČR k dané problematice. Z tohoto důvodu by pro širší popisovací schopnost analýzy daných témat bylo nezbytné vypracovat rozsáhlejší průzkum nejen mezi cílovou skupinou a jejich rodinami, ale také v organizacích poskytujících sociální služby, neziskových organizacích věnujících se zdravotně postiženým občanům/kám, ale také mezi veřejností a zaměstnavateli. Z uvedeného vyplývá potřeba komplexního výzkumu, dalece přesahujícího možnosti této práce, který by umožnil zmapovat stereotypy a předsudky vážící se ke zdravotně postiženým ženám a jejich zapojení do veřejného života.
Cílem analýzy dat byla identifikace klíčových faktorů marginálního postavení zdravotně postižených žen a dívek v české společnosti. Analýza upozorňuje na opomíjené oblasti lidského života a na některé podmínky, které jsou klíčové pro posílení postavení zdravotně postižených žen ve společnosti. 

VÝSKYT ZDRAVOTNÍHO POSTIŽENÍ V ZÁVISLOSTI NA POHLAVÍ

Zadáním této části analýzy bylo zmapovat výskyt zdravotního postižení v návaznosti na pohlaví, výskyt jednotlivých typů postižení u žen a u mužů. V prvním oddíle této kapitoly jsou popsány zjištěné souvztažnosti jednotlivých typů postižení vzhledem k jejich incidenci u mužů a u žen. Druhý oddíl se věnuje sociálnímu statusu tělesně postižených vzhledem k pohlaví. Ve třetím oddíle pak stručné srovnání situace výskytu jednotlivých typů postižení u zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži. Srovnání situace u zdravotně postižených žen se ženami bez postižení je v otázce incidence postižení v návaznosti na pohlaví zcela bezpředmětná, proto tato kapitola zpracování této podotázky neobsahuje. 
Jak již bylo zdůrazněno v úvodu této práce, po celou dobu zpracovávání analýzy jsme se potýkali s nedostatkem relevantních statistických dat v ČR. Je možné konstatovat, že podrobnější statistiky počtů zdravotně postižených v ČR de facto neexistují a každá oficiální zpráva na toto téma začíná úvahami o statistické nepostižitelnosti daného jevu.

Druhy postižení v závislosti na pohlaví

Při zmapování výskytu jednotlivých druhů postižení v závislosti na pohlaví jsme vycházeli z výsledků historicky prvého a zatím jediného ucelenějšího statistického zjišťování v oblasti zdravotního postižení, které uveřejnil Český statistický ústav v roce 2008.
Primárním problémem je už definice obsahu samotného pojmu osoba se zdravotním postižením.
Zatím totiž neexistuje jednotná definice zdravotního postižení, ani osoby se zdravotním postižením. Jednotlivé obory zabývající se problematikou zdravotního postižení a znevýhodnění používají pro svou potřebu vlastní vymezení. Při porovnání styčných bodů jednotlivých oborových vymezení pojmu zdravotní postižení lze dovozovat, že zdravotně postiženou je osoba, jejíž tělesné, smyslové nebo duševní schopnosti či duševní zdraví jsou odlišné od typického stavu pro konkrétní daný věk a lze oprávněně předpokládat, že tento nepříznivý stav potrvá déle než 1 rok. Odlišnost od běžně typického stavu pro odpovídající věk musí být takového druhu či rozsahu, že obvykle způsobuje omezení společenského uplatnění dané osoby a to v míře větší než malé. Dle této definice žije v ČR 1 022 tis. osob se zdravotním postižením (9,87 % z celkové populace). Mírně vyšší je podíl zdravotně postižených žen (9,98 %) než mužů (9,76 %). Tento rozdíl je způsoben zejména vyšší střední délkou života žen. Podíl zdravotně postižených je v dětském věku relativně vyšší u chlapců, podíl osob se zdravotním postižením od 1 do 45 let prudce narůstá a ve věkové skupině od 75 let výše poprvé převyšuje počet zdravotně postižených žen počet postižených mužů. V důchodovém věku je až 27 procent osob osobami se zdravotním postižením.
V celé české populaci se nejvíce vyskytuje vnitřní postižení (37,6 % - zde je incidence přibližně stejná u obou pohlaví), dále následuje postižení tělesné, duševní, mentální, zrakové a sluchové. 
V závislosti na pohlaví lze shledat určité rozdíly. V souboru žen je na prvém místě četnost výskytu tělesného postižení (38,5 %) a vnitřní postižení je až na místě druhém (36,2 %), relativně časté je postižení zrakové (6,0 % oproti 5,5 % v případě mužů). Na druhé straně v souboru mužů je největší podíl osob s vnitřním postižením (37,2 %), poměrně vysoký je podíl mentálně postižených mužů (8,3 % oproti 5,9 % v případě žen) Zatímco v souboru žen je 10,5 % zdravotních postižení způsobeno stářím a 10,1 % postižení je vrozených, pak v souboru mužů je stářím způsobeno jen 4,7 % postižení a podíl vrozených postižení dosahuje až 13,3 %.
Ohledně výskytu vrozených vývojových vad: V roce 2006 se v České republice narodilo 105 831 dětí, z toho 3 774 dětí s vrozenou vývojovou vadou (to odpovídá relativní incidenci 356,61 na 10 000 živě narozených). V roce 2009 byl počet dětí s vrozenou vývojovou vadou stanoven počtem 384,28 na 10 000 živě narozených. V absolutních i relativních číslech to poté vypadá zcela jednoznačně – rodí se stále více dětí s vrozenou vadou. U chlapců je relativně vyšší incidence Downova syndromu.
Dětská mozková obrna: nejčastější neurologické onemocnění u osob do 35 let věku, vyskytuje se u obou pohlaví přibližně ve stejné míře.
Epilepsie: vyskytuje se až 5 krát častěji u mužů, u žen se specificky mohou vyskytnout přechodné epileptické stavy vázané např. na období těhotenství a porodu. 
Rozštěpové vady obličeje se mírně častěji vyskytují u žen (51,1 %).
Bohužel při pokusech o zmapování výskytu jednotlivých druhů postižení a vývojových vad narážíme na nedostatek relevantních statistických dat, dostupné údaje jsou velice kusé, hovoří o „jedincích“, „případech“, „pacientech“ atp. Je tedy pojednáváno s použitím výrazů genderově inertních, a tedy genderové zmapování výskytu jednotlivých postižení je za takových okolností více než obtížné.
Samozřejmě některá postižení se vyskytují pouze u jednoho z obou pohlaví.
Turnerův syndrom se vyskytuje pouze u dívek a žen.  
Duchennova - Beckerova dystrofie se vyskytuje jen u mužů, ženy jsou přenašečkami samy bez postižení.
Postižení vzniklá následkem úrazu jsou nejčastější u mužů ve věkové skupině 30 až 34 let. 
Výskyt depresivní poruchy činí 10–25 % u žen a 5–12 % u mužů. Nejvíce žen a mužů je postiženo ve věku 25–44 let, tedy v období nejvyšší pracovní produktivity.
Výskyt alkoholismu, jakožto psychické poruchy trvalejšího rázu lze dohledat u 25% mužů a 10 % žen. 
Zdravotně postižení lidé netvoří jednolitou skupinu osob, naopak je třeba si uvědomit, že jsou mezi nimi značné rozdíly v důsledku variability postižení. Základní dělicí čára se v podstatě primárně nachází mezi postiženími tělesného charakteru na straně jedné a postiženími duševními a mentálními na straně druhé. Pro kvalitu života má, spolu s typem, zásadní význam i míra (závažnost) postižení.
Rozlišujeme čtyři stupně závažnosti zdravotního postižení – lehké, středně těžké, těžké a velmi těžké. Lze dále dovozovat, že závažnost postižení se s věkem zvyšuje (kumuluje), míra ovlivnění kvality života daným postižením je nejvyšší v případě lidí s postižením mentálním, příp. kombinovaným, a v průměru jsou takto více postiženi muži než ženy.
Dle dostupných dat se ukazuje, že téměř 63 % postižených má omezenou mobilitu, více než 40 % je omezeno při vedení domácnosti a necelých 39 % v sebeobsluze.

Sociální status tělesně postižených vzhledem k pohlaví

Člověk se rodí s určitým pohlavím a toto pohlaví do jisté, a to nemalé, míry určuje jeho sociální status a roli ve společnosti, do níž se narodil. Jakmile člověk onemocní, jsou však jeho běžné sociální role odloženy a stane se nemocnou osobou. Role matky, otce, role milenky, role nadřízeného či podřízeného v zaměstnání atd. ustupují do pozadí. Neznamená to však, že je nemocný člověk zbaven veškerých povinností. Hlavním zájmem nemocného je snaha o uzdravení, získání své celistvé statusové identity zpět. Proces uzdravování je jakýmsi iniciačním obřadem, mezistupněm mezi stavem zdraví a nemoci, u člověka s postižením však k uzdravení zpravidla plně nedojde, iniciační obřad zůstává nedokonán, tím zůstává narušena statusová identita osoby. Na osoby s postižením je mnohdy majoritní, odbornou i laickou veřejností nahlíženo jako na asexuální. 
Tělo je v současné evropské kulturně sociální symbolice důležité a starost o něj lze považovat za novodobý fetišismus. Například Horace Miner vnímá koupelnu jako náboženské centrum postmoderně-předsmrtného stádia civilizace, ve kterém probíhá rituální očista kultu tělesného krásna. Toto je zátěží zejména pro ženy s postižením, jelikož taková žena je vystavena kritickým soudům daleko více než její „zdravá“ vrstevnice pro nesplňování novodobých měřítek krásy.
Osoba s postižením často musí vyvíjet úsilí, aby si vydobyla status autonomního, hodnotného jedince, tedy musí vyvíjet rovněž úsilí i jen o to, aby dosáhl/a adekvátní identity genderové. Česká společnost se stále chová k lidem s postižením jako k věčným dětem, jako by odmítala fakt, že člověk s postižením dospěje a genderově se vymezí.

Citujeme výpověď osoby s postižením. 
Muž, 30 let, druh postižení: kvadruplegie.:
„Byl jsem v lázních, kam mne přijela navštívit manželka. Při setkání s rehabilitační pracovnicí manželka s hrůzou zjistila, že ji pracovnice považuje za mou matku. Když se manželka ohradila, tak se jí má fyzioterapeutka omluvila a začala mne označovat výrazem „váš bratr“. Zdravotnice si prostě nedovedla představit, že by někdo jako já mohl být ženatý“.
I proto nahlížejí mnozí odborníci/ice na osoby s postižením jako na bezpohlavní jedince, což ve svém důsledku ovlivňuje i nazírání statistik na toto téma. Existuje zjevně podvědomá nechuť promítat gender do statistik incidence postižení.
Citujeme výpovědi osob s postižením. 
Žena, druh postižení: kvadruplegie po automobilové nehodě:
Postřehy: „V rehabilitačním ústavu jsem měla pocit, že nás berou jako asexuální bytosti z jiného světa, moje gynekoložka se velice podivila, když jsem se u ní nějaký čas po svém ochrnutí objevila. Po prohlídce mi sdělila, že už k ní asi nemusím chodit, že mi nechce přidělávat starosti…“
Muž, druh postižení: DMO spastická, diparéza:
"Vadí mi, že nikdo z odborníků nikdy nejevil zájem hovořit se mnou v pubertě o sexuálním životě, mamka o mně na veřejnosti hovoří jako o hochovi, to, že mám partnerku, která je zcela zdravá, udivuje hned několik mých ošetřujících lékařů a bohužel to příliš neskrývají.“
Výše uvedené citace jen dokládají asexuální vnímání tématu postižení v české společnosti. I proto se téma pohlaví stále nedostává do statistik incidence postižení.

Porovnání v dané oblasti

Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži

U obou pohlaví chybí relevantní data, tudíž dostatečný přehled o incidenci daného postižení vzhledem k pohlaví lze získat jen v případech, kdy se dané postižení vyskytuje jen u jednoho pohlaví.
Statistiky v ČR přehlížejí fakt, že lidé s postižením mají nějaké pohlaví. Zde se ukazuje, že společnost patrně vnímá osobu s postižením - muže stejně jako ženu – jako bezpohlavní, jako sexuálně neutrální.

Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení 

Vzhledem k tématu této kapitoly nelze vypracovat.

ÚČAST NA VEŘEJNÉM ŽIVOTĚ A ROZHODOVÁNÍ
Politické koncepce a legislativa

Zákaz diskriminace je uveden mj. v následujících zákonech: zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce; zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti; zákon 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon). (Více viz kapitola Právní úpravy specifických otázek postavení žen a mužů.)
Nejdůležitějším koncepčním dokumentem pro boj s diskriminací z důvodů zdravotního postižení je Národní plán vytváření rovných příležitostí pro osoby se zdravotním postižením na období 2010 - 2014. Jeho poslední novelizace proběhla v roce 2011. Dokument se věnuje postavení žen pouze okrajově. Z našich poznatků získaných při sběru dat pro analýzu jsme zjistili, že genderový rozměr u zdravotně postižených je zcela opomíjen a není vnímán jako důležité téma (viz např. kapitoly Vzdělávání; Nestátní neziskové organizace zaměřené na problematiku žen se zdravotním postižením). 
V textu dokumentu „Národní plán vytváření rovných příležitostí pro osoby se zdravotním postižením na období 2010 – 2014“ jsou zadány úkoly, které jsou počátečním krokem ke zmapování postavení žen se zdravotním postižením, nikoliv však úkoly, které mají za cíl odstranit překážky znesnadňující životy zdravotně postižených žen.

Doporučení 
Publicita tematiky zdravotně postižených žen a uspořádání konference. 

Institucionální zajištění

Vládní výbor pro zdravotně postižené občany
Poradní orgán Vládní výbor pro zdravotně postižené občany byl zřízen usnesením vlády ČR ze dne 8. 5. 1991 č. 151. V průběhu let se Výbor podílel na zpracování akčních plánů pro omezení diskriminace a odstranění nevýhod zdravotně postižených, který vypracoval „Národní plán vytváření rovných příležitostí pro osoby se zdravotním postižením na období 2010 – 2014“. 
Výbor pro zdravotnictví PSP
Výbor projednává převážně zákony, k nimž má zákonodárnou iniciativu za vládu Ministerstvo zdravotnictví, popř. návrhy poslanecké. Výbor tedy bude mít především v gesci zdravotní stránku cílové skupiny, nikoliv jejich lidská práva a jejich obhajobu. 
Výbor pro zdravotnictví a sociální politiku
Výbor projednává všechny zákony z obou oblastí, jak zdravotní, tak sociální. Za poslední rok se věnoval následujícím aktivitám: návrh na uspořádání veřejného slyšení Senátu "Transformace sociálních služeb: naplnění práv osob s postižením"; uspořádání kulatého stolu "Integrace zdravotně postižených dětí do škol".  Stejně jako Výbor PSP neměl žádnou z aktivit zaměřenou na specifické postavení postižených žen.
Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR
Problematiku zdravotně postižených má v gesci MPSV ČR, které zpracovává ucelenou koncepci integrace zdravotně postižených v ČR, včetně dávek sociálního systému a legislativy s tím spojené. 
Národní rada osob se zdravotním postižením (NRZP ČR)
NRZP ČR je občanským sdružením, které hájí zájmy osob se zdravotním postižením. NRZP ČR je velice silným orgánem pro prosazování těchto zájmů a je členkou všech důležitých poradních orgánů. Její dopad na legislativní změny je značný.  NRZP ČR je silnou partnerskou organizací pro prosazování zájmů zdravotně postižených. NRZP ČR nemapuje problematiku podle genderu.
Svaz tělesně postižených osob (STP ČR)
Svaz tělesně postižených v České republice, o. s., je nestátní neziskovou organizací s celostátní působností, jejímž základním cílem je všestranně podporovat a hájit specifické potřeby a zájmy svých členů/členek a dalších tělesně postižených osob bez ohledu na rozsah jejich postižení. Svaz má několik desítek organizačních jednotek a věnuje se převážně poskytování služeb tělesně postiženým. Jak vyplývá z výročních zpráv a lobbingu, hájení práv tělesně postižených se nevěnují. Ani STP ČR nemapuje problematiku podle genderu.

Zastoupení žen v politice

Zastoupení žen v české politice je stále velmi nízké. Podle mezinárodních srovnání je ČR na 74. místě v podílu žen v dolní komoře parlamentu. Neexistují kvóty pro zastoupení žen ve státní správě ani v politických stranách. Stejně tak neexistují kvóty pro účast zdravotně postižených. 
Poslankyně tvoří 15,5 procenta členů/členek sněmovny, senátorky 13,6 procenta členů/členek horní komory. V krajích političky představují patnáctiprocentní menšinu. Nejvíce žen figuruje v obecních zastupitelstvech. I tak se ale jedná jen o čtvrtinu zastupitelů/ek.
Data a čísla se neevidují. Nicméně cílová skupina má jednu zástupkyni, a to v Senátu.

Dotace a finanční podpora programů

Do oblasti rekvalifikace žen jsou investovány finanční dotace z Evropského sociálního fondu převážně v programovacích obdobích 2004 – 2006 a 2007 – 2013, a to ve všech oblastech podpory, nejvíce pak v oblasti podpory rovných příležitostí žen a mužů a integrace osob ohrožených sociálním vyloučením.  Dotační programy vyhlašuje Ministerstvo práce a sociálních věcí. Zdravotně postižené osoby patří do oblasti výzev Operační program Lidské zdroje a zaměstnanost převážně v oblastech: „Zlepšení přístupu k zaměstnání a prevence nezaměstnanosti“ (osa 2a a 2b Aktivní politiky trhu práce) a „Posílení integrace osob ohrožených sociálním vyloučením nebo sociálně vyloučených“ (osa 3 Sociální integrace a rovné příležitosti).
V programovém období bylo v rámci všech výzev na integraci a sociální služby pro tělesně a mentálně postižené (terminologie databáze esfcr.cz) 115 projektů. Většina těchto projektů byla a je zaměřena na poskytování sociálních služeb a vzdělávání. S tím, že na tělesně postižené je zaměřena více než polovina všech schválených projektů.
Tab. 1 Počty doposud podpořených projektů v rámci ESF ČR v programovém období 2007-2013
Oblast podpory	Mentálně postižení	Tělesně postižení	
Oblast 1.1	0	1	
Oblast 1.2.	0	3	
Oblast 2.1.	13	29	
Oblast 3.1	19	20	
Oblast 3.2.	1	1	
Oblast 3.3	10	16	
Oblast 5.1.	1	1	
Celkem	44	71	
Zdroj: www.esfcr.cz

V rámci dotačního programu Podpora veřejně účelných aktivit občanských sdružení zdravotně postižených, který je od roku 2008 vyhlašován Úřadem vlády ČR ve spolupráci s Vládním výborem pro zdravotně postižené občany, mohou organizace osob se zdravotním postižením s celostátní působností získat dotace na edukační a informační činnost v oblasti vyrovnávání příležitostí pro osoby se zdravotním postižením. Dotace v této oblasti jsou poskytovány na podporu vzdělávání zaměřeného na zlepšení pracovních a sociálních dovedností v rámci komunity osob se zdravotním postižením atd. Jak uvádí zpráva „Úvodní zpráva České republiky o opatřeních přijatých k plnění závazků podle Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením“, bylo z dotačních programů v roce 2010 podpořeno 39 projektů v celkové částce 7 219 100,- Kč. Tato částka se jeví jako zcela nedostačující.
Skupina zdravotně postižených je zatím vnímána jako skupina nesamostatná, která potřebuje výraznou pomoc (například asistentskou) nicméně zde platí, stejně jako u žen ohrožených vyloučením, že posilování jejich sebevědomí a postavení ve společnosti a soustavné odbourávání stereotypů vede k většímu zapojení do veřejného života. Bohužel dotační politika zatím koresponduje pouze se zařazením zdravotně postižených do skupiny, kterou je potřeba integrovat do většinové společnosti - pasivní cestou. Projekty ani typ výzev nepočítají s posilováním postavení zdravotně postižených ve společnosti.

Doporučení
Zvážit vytvoření dotačního programu na posílení postavení a sebevědomí zdravotně postižených žen. Program by měl zahrnovat jak vzdělávání cíleně zaměřené na uplatnění na stávajícím trhu práce, tak podporu sociálních služeb a služeb obecně; rozšíření možností chráněného bydlení a chráněných pracovních míst (k problematice zaměstnanosti OZP a chráněných pracovních míst viz kapitolu Právně upravené specifické otázky postavení žen a mužů, podkapitola Pracovní právo), včetně podpory sociálního podnikání.

Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži

Zdravotně postižení muži i zdravotně postižené ženy mají stejné možnosti k přístupu k aktivní účasti ve veřejném životě, tedy být volen do veřejných a státních institucí.  Překážkou k jejich zapojení jsou především předsudky a stereotypy vážící se právě k této skupině. Legislativně mají stejná práva být voleni jako občané bez zdravotního postižení. Obecně lze ale říci, že pokud by v české společnosti nepřetrvávalo tolik předsudků týkajících se zapojení zdravotně postižených do veřejného života, dokázala by i do této oblasti určitou část zdravotně postižených osob integrovat, např. podporou asistentů/asistentek, umožněním bezbariérových přístupů, převodem dokumentů do potřebných forem či simultánním tlumočením.

Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení

Situace zdravotně postižených žen a žen bez postižení je obdobná. Pro ženy obecně existují větší bariéry při vstupu do veřejných funkcí. Angažují se převážně na úrovni místní správy a samosprávy, do vyšších pater politiky a veřejného života je jim vstup ztížen. Opět nikoliv legislativně, ale nastavením společnosti, která stále vnímá místo ženy spíše v soukromé části společnosti, tedy v rodinách a v péči o osoby blízké. Zdravotně postižené ženy mají pak tento vstup ztížen ještě svým postižením a svou jinakostí. 

ZAMĚSTNÁVÁNÍ, TRH PRÁCE A EKONOMICKÁ AKTIVITA VČETNĚ PODNIKÁNÍ A SLAĎOVÁNÍ PROFESNÍHO A OSOBNÍHO/RODINNÉHO ŽIVOTA
Ženy na trhu práce v ČR

Postavení žen na trhu práce v České republice není stále dostatečně suverénní a silné a to i přes fakt, že ženy mají deklarované rovné postavení s muži a přesto, že existuje dostatečná legislativa zakazující diskriminaci z důvodu pohlaví, věku, rasy anebo právě zdravotního postižení. Ženy obecně nemají v praxi stále přístup ke stejným výhodám, příležitostem a mocenským pozicím jako muži. Postavení žen na trhu práce v České republice nejvíce ovlivňují přetrvávající genderové stereotypy a představy o rolích žen (a mužů) a diskriminace z důvodu pohlaví, respektive mateřství. U zdravotně postižených žen se k tomu přičítá diskriminace z důvodů jejich zdravotní jinakosti. 
Uvedená data o postavení žen v ČR čerpáme ze studie „Ženy a česká společnost“ (2010). Tato studie je koncipována jako zpráva o hodnocení Pekingské akční platformy, která mapuje dvanáct oblastí zájmu pro posílení postavení žen, mezi nimiž  je  i  oblast  postavení  žen  na  trhu  práce. Nicméně tato studie se zabývá ženami obecně a nereflektuje další minoritní podskupiny žen. Krátké shrnutí vkládáme do této studie z toho důvodu, že postavení zdravotně postižených žen je určeno jednak jejich zdravotní jinakostí, jednak jejich pohlavím / genderem.
Ženy v České republice tvoří více než polovinu obyvatelstva. Ženy v ČR žijí déle než muži, průměrný věk jejich dožití je 78 let, mužů 72 let. Ženy v České republice dosahují vyššího vzdělání než muži (specifika vzdělávání zdravotně postižených žen viz kapitola Vzdělávání).
Česká republika má dlouhodobě míru zaměstnanosti žen jednu z nejvyšších v Evropě. Tento fakt je dán historickým kontextem. V období Československé socialistické republiky byla zavedena všeobecná pracovní povinnost (neboli plná zaměstnanost), která s sebou přinášela požadavek na dostatečnou kapacitu institucí, které zajistí celodenní péči o děti ve věku 0-6 let (jesle a školky). Po roce 1989 tak došlo k přirozenému poklesu zaměstnanosti žen a to převážně u těch, které se mohly nově rozhodnout mezi prací, rodinou a délkou své rodičovské dovolené. V reakci na nižší poptávku po jeslích a školkách a převedení těchto služeb pod místní a krajské samosprávy došlo k radikálnímu úbytku zařízení zajišťujících celodenní péči o malé děti. V současné době tak ve většině velkých měst nemají dostatečnou kapacitu pro uspokojení poptávky po těchto zařízeních.  Nicméně díky předchozí společenské zkušenosti je i v současné době Česká republika mezi těmi zeměmi, které již nyní splňují 60 procentní zaměstnanost žen, což je jeden ze stanovených cílů Lisabonské strategie pro rok 2010. Studie „Průzkum veřejného mínění o postavení žen na trhu práce“ z roku 2003 uvádí, že práce stála na druhém místě v žebříčku životních hodnot žen. Pro většinu dotazovaných žen byla práce prostředkem pro finanční zajištění rodiny a domácnosti, ve velké míře také nástrojem udržení vlastní nezávislosti.  
České ženy jsou častěji zaměstnávány v povoláních, která jsou vnímána jako typicky ženská, např. péče o nemocné (zdravotnictví), výchova (školství, učitelství) a služby (úklidové služby, pohostinství, nižší administrativa). Dochází k vertikální segregaci žen a mužů podle oboru. Vertikální segregaci žen a mužů s sebou přináší nízké finanční a společenské ohodnocení těchto oborů.  Na trhu práce jsou nejvíce ceněny obory technické, jako jsou IT nebo stavebnictví, ve veřejné správě pak policejní a ozbrojené složky státu.
Ženy v České republice dosahují na stejných pracovních pozicích jako muži v průměru 75 procent platu muže.  Největší rozdíly mezi platem ženy a platem muže jsou na vyšších manažerských pozicích a na pozicích s povinným vysokoškolským vzděláním, kde plat ženy dosahuje 67 procent platu muže. U odměňování zdravotně postižených žen můžeme očekávat ještě hlubší propad než u žen bez postižení. Statistiky nejsou v tomto směru rozváděny do příslušných podrobností.

Zdravotně postižené ženy na trhu práce

Stejně jako v oblasti nediskriminace z důvodu pohlaví, tak i v oblasti nediskriminace ze zdravotních důvodů je potřebná kvalitní legislativa, která dostatečně ochrání ženy na trhu práce. Trh práce mělo významně ovlivnit přijetí antidiskriminačního zákona (dále jen AZ). Do jaké míry se tak skutečně stalo a v jakém směru, to ukáže až analýza jeho dopadů. 
Osoby se zdravotním postižením jsou uvedeny v ustanoveních §§ 2 a 3 AZ. Zákon zakazuje přímou i nepřímou diskriminaci z důvodu zdravotního postižení i genderu. 
V oblasti pracovněprávních vztahů legislativa garantuje rovné zacházení. Podle § 13 odst. 1 písm. b) zákoníku práce zaměstnavatel musí zajistit rovné zacházení se zaměstnanci a dodržovat zákaz jakékoli jejich diskriminace. Zákoník práce vychází z obecného principu rovného zacházení a zákazu diskriminace (zakotveném již v čl. 3 Listiny základních práv a svobod), kdy v § 16 odst. 1 stanoví, že zaměstnavatelé jsou povinni zajišťovat rovné zacházení se všemi zaměstnanci, pokud jde o jejich pracovní podmínky, odměňování za práci a o poskytování jiných peněžitých plnění a plnění peněžité hodnoty, o odbornou přípravu a o příležitost dosáhnout funkčního nebo jiného postupu v zaměstnání. Zákon také zakazuje obtěžování, sexuální obtěžování, pronásledování, pokyn k diskriminaci a navádění k diskriminaci. 
Rozdílné zacházení je přípustné pouze v některých případech - podle § 16 odst. 3 zákoníku práce se za diskriminaci nepovažuje rozdílné zacházení, pokud z povahy pracovních činností vyplývá, že toto rozdílné zacházení je podstatným požadavkem nezbytným pro výkon práce; účel sledovaný takovou výjimkou musí být oprávněný a požadavek přiměřený. Za diskriminaci se rovněž nepovažují opatření, jejichž účelem je odůvodněno předcházení nebo vyrovnání nevýhod, které vyplývají z příslušnosti fyzické osoby ke skupině vymezené některým z důvodů uvedených v antidiskriminačním zákonu.
Podle zákona o zaměstnanosti (§ 4) je rovněž z důvodu zdravotního stavu zakázána jakákoliv přímá i nepřímá diskriminace při uplatňování práva na zaměstnání. Za diskriminaci se ale nepovažuje rozdílné zacházení, pokud z povahy zaměstnání vyplývá, že tento důvod představuje podstatný a rozhodující požadavek pro výkon konkrétního zaměstnání – i zde ovšem musí být požadavek na výjimku přiměřený. Velmi podstatné pro uplatnění osob se zdravotním postižením na trhu práce je v tomto zákoně dále ustanovení, že za diskriminaci se nepovažují zákonem stanovená opatření, jejichž cílem je předcházení nebo vyrovnávání nevýhod, které vyplývají z příslušnosti fyzické osoby ke skupině vymezené některým z důvodů uvedených v zákoně – jedním a v podstatě hlavním z důvodů pro pozitivní opatření je právě zdravotní stav. Na základě tohoto přístupu pak lze zdravotně postiženým osobám poskytovat pracovní rehabilitaci obsahující mimo jiné speciální poradenství, zřizování chráněných dílen a chráněných pracovních míst, poskytovat zaměstnavatelům příspěvky na jejich zaměstnávání apod. Podle zákona o zaměstnanosti (§ 12) je rovněž zakázáno činit nabídky zaměstnání (zaměstnavateli, agenturami práce apod.), které mají diskriminační charakter. Při výběru zaměstnanců nesmí rovněž zaměstnavatel vyžadovat informace týkající se jejich osobních údajů (tj. i zdravotního stavu), pakliže neslouží k plnění povinností zaměstnavatele stanovených zvláštním právním předpisem a vyžadovat údaje, které bezprostředně nesouvisí s uzavřením pracovní smlouvy (§ 30 odst. 2 zákoníku práce).
Zákoník práce chrání všechny zaměstnance bez rozdílu, což se projevuje např. v právní úpravě bezpečnosti a ochrany zdraví při práci. V této souvislosti je relevantní § 103 odst. 1 písm. a) zákoníku práce, ukládající zaměstnavateli povinnost nepřipustit, aby zaměstnanec vykonával zakázané práce a práce, jejichž náročnost by neodpovídala jeho schopnostem a zdravotní způsobilosti.
Obecně závazné vyhlášky a usnesení, rozhodnutí a jiná opatření obcí, krajů a hl. m. Prahy, přijímané v samostatné působnosti, dozoruje Ministerstvo vnitra. Jedním z posuzovaných aspektů jsou i případná diskriminační ustanovení obsažená v těchto dokumentech. Pokud by pracovníci resortu vnitra při své dozorové činnosti zjistili, že některá ustanovení vykazují například znaky diskriminace z důvodu zdravotního postižení, mají povinnost aktivně zasáhnout. Dosud však takovýto případ nebyl zaznamenán. (více k legislativě a trhu práce v kapitole Právně upravené specifické otázky postavení žen a mužů, podkapitola Pracovní právo).
Česká republika v tomto směru využívá např. kvót, když stanovuje, že zaměstnavatelé s více než 25 zaměstnanci v pracovním poměru jsou povinni zaměstnávat osoby se zdravotním postižením ve výši povinného podílu těchto osob na celkovém počtu zaměstnanců zaměstnavatele. Povinný podíl činí v současné době 4 %. Navíc zaměstnavatel, který zaměstnává více než 50 % osob se zdravotním postižením (z celkového počtu svých zaměstnanců), má nárok na příspěvek na podporu zaměstnávání osob se zdravotním postižením. Tento příspěvek je poskytován měsíčně na refundaci vynaložených mzdových nákladů na zaměstnance, který je osobou se zdravotním postižením. Ve čtvrtém čtvrtletí roku 2010 byl příspěvek poskytnut na 38 320 osob a 1 988 zaměstnavatelům.
Podle empirických průzkumů jsou bariéry v přístupu na pracovní trh u žen se zdravotním postižením primárně určovány zdravotním postižením a až sekundárně genderem. Jak uvádí studie MPSV (2005) (...) zaměstnavatelé v tomto ohledu hodnotí osoby se zdravotním postižením především podle toho, o jak kvalitní zaměstnance se jedná. Pro zdravotně postižené je práce především cílem o sobě, se svou prací jsou většinou spokojeni, nejde jim tolik o „dělání kariéry“, ale spíše o plnohodnotný život. Práce plní v jejich životě i významnou sociální roli – umožňuje jim „být mezi lidmi“ (...). Tento výrok plně koresponduje i s názory zdravých žen, pro které je práce na druhém místě. Důležitost práce potvrzuje i zpráva vydaná MPSV o plnění závazků podle Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením (2011), kde je zapojení na trhu práce stavěno jako jeden z nejdůležitějších aspektů života zdravotně postižených.
Podle studie platí, že pro zdravotně postižené ženy existují významné překážky v oblasti sladění pracovního a rodinného života. Zde se promítají možnosti mobility ve spojení s dojížděním za prací, nízká nabídka částečných úvazků, které by mohly přinést významný efekt pro zaměstnanost žen, minimální existence finančních příspěvků na služby související s chodem domácnosti a možnosti rozhodování o využívání těchto služeb podle konkrétních potřeb. A obecně absence předškolních zařízení pro nejmenší děti. Všemi uvedenými aspekty trpí ženy obecně, nicméně při obtížnosti hledání zaměstnání žen s handicapem se tyto problémy stávají o to palčivějšími. 

Statistiky

Ve statistikách o zaměstnanosti a nezaměstnanosti v ČR Českého statistického úřadu jsou zdravotně postižení uváděni převážně ve skupině starobní a invalidní důchodci. Toto členění považujeme naprosto neodpovídající a nedostatečné. Nedá se tak určit, kolik osob je v nároku na nečinnost z důvodu stáří a kolik osob z důvodů zdravotního omezení či postižení. 
V roce 2010 bylo podle statistik do skupiny osob ve starobním a invalidním důchodu zařazeno 889,3 tis. mužů a 1 441,7 tis. žen. Bohužel z tohoto údaje se nedá určit, kolik osob z této skupiny je v invalidním důchodu a kolik ve starobním. Rozdělení statistické skupiny je velmi žádoucí, protože invalidní důchodci obsahují právě skupinu zdravotně postižených, kde část z nich za určitých podmínek může pracovat. Údaj je také zavádějící z toho důvodu, že pokud vezmeme v úvahu, že ženy se dožívají vyššího věku, tím pádem jsou ve skupině starobních důchodců více zastoupeny, neřeknou nám tato čísla vůbec nic.
Ze Studie provedené v roce 2004 Hodnocení projevů diskriminace v přístupu k zaměstnání a v pracovněprávních vztazích z pohledu Úřadů práce vyplývá, že pracovní místa vhodná pro osoby se změněnou pracovní schopností (dále jen ZPS) jsou vytvářena převážně na chráněném pracovním trhu.  Je zde též uvedeno, že nelze stanovit míru nezaměstnanosti u uchazečů se ZPS, protože není znám přesný počet ekonomicky aktivních občanů se ZPS. 
Další studie (2011) uvádí, že z celkového počtu uchazečů o práci registrovaných na úřadech práce je aktuálně sledováno 13,1 % osob se změněnou pracovní schopností / osob zdravotně postižených (definice dle § 67 zákona č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti). Tento podíl byl v letech ekonomického růstu až na úrovni 18,4 %. Ani tato statistika nerozděluje osoby podle pohlaví.

Tab. 2 Vývoj míry zaměstnanosti v ČR, 2005-2011

Doporučení
Je třeba předefinovat statistické zařazení v tabulkách Českého statistického úřadu. Pokud nebudou existovat relevantní data týkající se zaměstnanosti, sektorů, výše odměňování dělená podle pohlaví, není možné problematiku dostatečně popsat. 

Porovnání v dané oblasti 
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži

Postavení mužů a žen se ZP je srovnatelné. Hraje zde vždy roli druh a závažnost postižení. Rozdíl nastane v okamžiku, kdy se ženy stanou matkami. Jejich situace na trhu práce a jejich zpětné zapojení se tím podstatně zhoršuje právě proto, že plní i rodičovskou roli.

Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení

Ženy bez zdravotního postižení mají největší problémy s uplatněním na trhu práce v období po mateřské a rodičovské dovolené a ve věkovém období 50+. U první skupiny žen ve vstupu brání převážně nedostatek předškolních zařízení a služeb péče o děti. U první i druhé skupiny pak platí, že překážky na trhu práce jsou způsobeny předsudky spojenými s těmito skupinami žen. 
U zdravotně postižených žen je na prvním místě jejich postižení a sekundárně může hrát roli i jejich mateřství. V této oblasti platí to samé, není dostatek předškolních zařízení, navíc komplikovaný např. omezenou mobilitou žen, těmto ženám často zbývá pouze zařadit se na chráněný trh práce, což pro ně není mnohdy vyhovující. Některé najdou uplatnění u těch zaměstnavatelů, kteří umožňují práci z domova. Zde ovšem musíme upozornit, že na jednu stranu je práce z domova výhodou, ale na straně druhé je tento druh zaměstnávání většinou provozován na živnostenské oprávnění a tyto ženy pak nemohou využívat legislativních výhod ochrany zaměstnanců. V tomto směru je jejich postavení podstatně těžší. (O zaměstnávání a postavení zdravotně postižených žen viz více kapitola Právně upravené specifické otázky postavení žen a mužů.)

VZDĚLÁVÁNÍ ŽEN SE ZDRAVOTNÍM POSTIŽENÍM V ČR 

Základní východiska

Vzdělání je v současných demokratických společnostech chápáno jako základní lidské právo. V České republice se v souladu s platnými právními předpisy vzdělávání uskutečňuje na demokratických principech rovného přístupu ke vzdělávání bez jakékoliv diskriminace, včetně zákazu diskriminace z důvodu zdravotního stavu či pohlaví, s respektem ke vzdělávacím potřebám jednotlivce. Základní vzdělávání, střední vzdělávání a vysokoškolské vzdělávání je ve veřejných školách bezplatné. Je také kodifikováno právo na celoživotní vzdělávání.
Existují zde tedy snahy přizpůsobit podmínky vzdělávání tak, aby bylo přístupné všem. Vzdělávání osob se zdravotním postižením (dále jen OZP) upravuje zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon).
Dětem, žákům/žákyním a studentům/studentkám se zdravotním postižením jsou zaručena široká práva spočívající ve vytvoření podmínek, které by měly umožňovat jejich vzdělávání v souladu s jejich potřebami. Na úrovni předškolního, základního, středního a vyššího odborného vzdělávání se zaručuje právo na uzpůsobení podmínek konání přijímacích a závěrečných zkoušek, na využívání učebnic a učebních textů upravených pro potřeby vzdělávání žáků/žákyň se zdravotním postižením, je zaručeno právo na poskytování poradenských služeb, na podporu rozvoje nadání a talentu, na přístup ke školským službám a mimoškolním aktivitám, využívání služeb asistenta/asistentky pedagoga. Umožňuje se prodloužení délky základního i středního vzdělávání, využívání individuálního vzdělávacího plánu. Vysokoškolským studentům a studentkám se zdravotním postižením jsou zajištěna práva rovného přístupu ke vzdělání s povinností vysoké školy činit všechna dostupná opatření pro vyrovnání příležitostí studovat na vysoké škole.
V posledních desetiletích (od 90. let 20. století) je hlavním trendem ve vzdělávání osob se zdravotním postižením tzv. inkluzívní vzdělávání (viz níže). 
Rodiče mají v souladu s platnými právními předpisy právo rozhodovat o výběru vzdělávací cesty svého dítěte. 

Vývoj vzdělávání osob se zdravotním postižením (OZP) na území ČR v posledních desetiletích

Vzdělávání OZP do r. 1989
 
Je důležité si uvědomit, že ačkoliv v poslední době zaznamenalo vzdělávání OZP pozitivní vývoj směrem k rovným podmínkám a začleňování OZP do hlavního vzdělávacího proudu, stav vzdělávání před rokem 1989 dodnes ovlivňuje zaměstnanost a zaměstnatelnost zdravotně postižených. Do roku 1989 byla typickým rysem vzdělávání OZP segregace všech, kdo vykazovali sebemenší odchylky od tzv. normy, což neslo (a dodnes nese) řadu důsledků pro osoby, které takovýmto způsobem vzdělávání prošly.
V letech 1970 – 89 nastal výrazný odklon vzdělávání OZP ve státech socialistického bloku od systémů ve vyspělých západoevropských zemích. Ten se projevoval zejména v oblasti lidských práv a v naprostém podcenění těchto aspektů. Na rozdíl od západní Evropy u nás přetrvávala segregace žáků/yň se speciálními potřebami. Existovaly tu dva téměř samostatné vzdělávací celky vedle sebe (hlavní vzdělávací proud a vzdělávání OZP). U některých skupin docházelo alespoň k relativně dobrému naplnění vzdělávacích potřeb (zejména u smyslových postižení). Naopak nízká či žádná úroveň vzdělávání byla charakteristická u žáků/yň s mentálním postižením.
Do r. 2004 u nás přetrvával organizačně samostatný proud škol, a to školy speciální. Od roku 1984 do r. 2004 byl platný zákon č. 29/1984 Sb., o soustavě základních a středních škol, podle nějž byly definovány speciální školy coby vzdělávací zařízení pro všechny žáky a žákyně se speciálními potřebami.
V té době existoval institut osvobození od školní docházky. Schopnosti posuzované osoby posuzoval národní výbor, obvykle byl tento proces zakončen umístěním dítěte v ústavu sociální péče, osobní péče v rodině byla výjimkou. Přeřazování dětí ze základních škol do speciálního vzdělávání upravovala vyhláška MŠ ČSR č. 123/1984 Sb., o základní škole. Děti přeřazoval/a ředitel/ka školy po projednání v pedagogické radě, na návrh obvodní/ho lékaře/ky to bylo možné i v průběhu klasifikačního období. Ve vyhlášce byly uvedeny i „zdravotní důvody“. Bylo zde velmi vysoké riziko zneužitelnosti takového opatření (a vskutku docházelo ke „zbavování se“ nepohodlných žáků/yň). Zákonným zástupcům/kyním se tato skutečnost pouze oznámila. Jednalo se ze současného úhlu pohledu o naprosté opomenutí rodičovských práv. Pamětník uvádí, cit.: 
„...i chybějící prst na jedné ruce mohl být důvodem pro umístění do speciální školy“ Jesenský se vyjádřil k tomuto segregování a zbavování se žáků/yň do speciálních škol jako k příčině vzniku nových potíží, které před umístěním do speciální školy přítomny nebyly. Základní speciální školy a střední speciální školy poskytovaly vzdělání formálně rovnocenné základnímu, eventuelně střednímu vzdělání. Specifické školy pak byly školy pro žáky/ně s mentálním postižením, zvané zvláštní a pomocné školy (školy pomocné, dnes zvané speciální, poskytovaly pouze základy vzdělání).
90. léta 20. století

Začátkem 90. let docházelo k postupnému začleňování dětí s postižením do hlavního vzdělávacího proudu. Roku 1991 byla přijata vyhláška o základních školách, v níž byla poprvé uvedena možnost vzdělávání dětí se ZP v běžných školách. Integrace dětí, žáků/yň a studentů/ek se ZP však není vyjádřena v samostatném zákoně, některé otázky jsou zapracovány do vyhlášek upravujících činnost jednotlivých typů škol. Nejpodrobněji se tomu věnuje Směrnice MŠMT č. j.: 13710/2001 ze dne 6. 6. 2002 k integraci dětí a žáků se speciálními vzdělávacími potřebami do škol a školských zařízení.
Proces zavádění integrace se potýkal s řadou problémů spojených s legislativním, personálním, organizačním a ekonomickým zajištěním. To bylo impulsem k přijetí nové právní úpravy vzdělávání žáků/yň se ZP v souvislosti s generální novelizací školské legislativy přijetím nového školského zákona - č. 561/ 2004 Sb., který nabyl platnosti 1. ledna 2005.

Současnost

Současnost vzdělávání OZP se odehrává ve snaze respektovat základní principy pluralitní demokratické společnosti a v úsilí o rovné příležitosti. Systém vzdělávání se stává stále více smíšeným, vedle tzv. integrace však nadále existuje rozvinutý systém speciálního školství. Podmínky vzdělávání v obou těchto základních směrech jsou stále v procesu vývoje. Stěžejním cílem vzdělávání OZP je zajištění rovného přístupu a prevence diskriminace. Integrace má tedy působit jako nástroj prevence sociálního vyloučení. Co v současnosti není dostačující, je orientace vzdělávání OZP na zvýšení jejich kompetencí na trhu práce.
Záležitosti vzdělávání OZP jsou zakomponovávány do dokumentů: 
•	Národní program vzdělávání
•	Rámcové vzdělávací programy
Podle nového školského zákona tedy OZP uplatňují právo na vzdělání pomocí specifických metod a vytvoření potřebných podmínek umožňujících jejich vzdělávání. Podle něj zvláštním typem škol zůstávají pouze školy speciální (dříve pomocné) pro žáky/ně s těžkým mentálním postižením, více vadami a autismem. Podmínky vzdělávání OZP má i nadále zajišťovat kraj. Byla zřízena nová funkce ve školství, asistent pedagoga. Funkci zřizuje ředitel/ka zařízení se souhlasem krajského úřadu. 
Kdo je žák/yně se speciálními vzdělávacími potřebami (SVP) určuje ustanovení § 16 školského zákona: jde o žáky a žákyně se zdravotním postižením, zdravotním znevýhodněním a sociálním znevýhodněním. Tyto děti mají právo na použití zvláštních metod a vytvoření specifických podmínek ve vzdělávacím procesu, odpovídajících jejich potřebám a umožňujících překonávat jejich handicap.
Přijetí žáka/žákyně se SVP do spádové školy upravuje ustanovení §36 o plnění povinné školní docházky. Ředitel/ka spádové školy je povinen přednostně přijmout žáky s místem trvalého pobytu v příslušném školském obvodu do výše povoleného počtu žáků/yň uvedené ve školském rejstříku. Zákon tudíž neumožňuje řediteli/ce nepřijmout žáka/yni se ZP. A musí mu poskytnout formu vzdělávání s ohledem na jeho speciální potřeby.
Toto ovšem komplikuje vyhláška MŠMT č. 73/ 2005 Sb., kde §9 odst. 4) tomuto přímo odporuje. Jde o legislativní nedostatek, který by bylo potřebné co nejdříve odstranit, jinak je možné, že bude docházet k jeho zneužívání.
Institut „osvobození od povinné školní docházky“ nahradil institut „jiný způsob plnění této docházky“. Jde zejména o žáky/ně s hlubokým mentálním postižením, přičemž krajský úřad má zajistit odpovídající pomoc při vzdělávání dítěte (§42 školského zákona). Praxe v této záležitosti je však zatím plná rozporů a nejasností, postupy uplatňování tohoto typu vzdělávání se velice různí. Takto de facto nedochází k naplnění požadavku zajištění shodných vzdělávacích podmínek těchto dětí a žáků/žákyň na území celé ČR.
Vyhláška MŠMT č, 73/ 2005 Sb., o vzdělávání dětí, žáků a studentů se speciálními vzdělávacími potřebami a dětí, žáků a studentů mimořádně nadaných nahradila vyhlášku č. 127/ 1997 Sb., o speciálních školách a speciálních mateřských školách. Stanoví, že zdělávání se uskutečňuje za pomoci podpůrných opatření, mezi něž patří kompenzační, rehabilitační a učební pomůcky, poskytování pedagogicko – psychologických služeb, asistenta pedagoga, snížení počtu žáků ve třídě nebo jiná úprava organizace vzdělávání zohledňující SVP žáka. Tato vyhláška nedefinuje žáka se ZP, pouze to, koho je potřeba považovat za žáka s těžkým ZP. 
Speciální vzdělávání žáků a žákyň se ZP je zajištěno
•	formou individuální integrace
•	formou skupinové integrace
•	ve škole samostatně zřízené pro žáky/žákyně se ZP (výše uvedená „speciální škola“)
•	kombinací uvedených forem
Individuální integrací se rozumí vzdělávání žáka/žákyně
•	v běžné škole
•	v případech hodných zvláštního zřetele ve speciální škole určené pro žáky s jiným druhem ZP
Dále některé náležitosti vzdělávání dětí, žáků/yň a studentů/ek se ZP upravuje vyhláška MŠMT č. 72/ 2005 Sb., o poskytování poradenských služeb ve školách a školských poradenských zařízeních. 
Školská poradenská zařízení jsou:
•	pedagogicko – psychologická poradna (PPP)
•	speciálně pedagogické centrum (SPC)
Tato zařízení poskytují bezplatně poradenské služby, na něž mají žáci/kyně a studenti/ky právo dle školského zákona (§ 21).
Vyhláška definuje podmínky poskytování poradenských služeb, avšak pouze rámcově tím, že stanovuje, komu jsou služby poskytovány a obsahuje definice obvyklých poradenských služeb, souhlasu jako podmínky poskytnutí služby, jakým způsobem je uživatel/ka informován o průběhu služby. Dále vyjmenovává některé oblasti, kde mají tyto poradenské služby působit (např. naplňování vzdělávacích potřeb a rozvíjení schopností, prevenci a řešení výukových a výchovných obtíží, při volbě vzdělávací cesty a pozdějšího profesního uplatnění).
Speciálněpedagogická centra 
Dle této vyhlášky žákům se ZP a se zdravotním znevýhodněním integrovaným ve školách, ve speciálních třídách či speciálních školách poskytují poradenské služby Speciálněpedagogická centra.  Svou činnost vykonávají jak ambulantně na pracovišti centra, tak návštěvami pedagogických pracovníků/ic ve školách a školských zařízeních, eventuelně v rodinách a v zařízeních pečujících o žáky/ně se ZP. SPC zajišťují např. přípravu žáků/yň se ZP na povinnou školní docházku, zpracovávají odborné podklady pro integraci těchto žáků/yň, diagnostiku, poradenské služby při řešení problémů ve vzdělávání, poradenství pedagogickým pracovníkům/icím a zákonným zástupcům/kyním žáků se ZP.
Za jeden z velkých nedostatků systému vzdělávání OZP lze v současnosti považovat to, že podmínky vzdělávání a podmínky zaměstnávání OZP jsou obvykle nahlíženy odděleně, přestože vzdělání je rozhodujícím pro uplatnění na trhu práce. Bylo by třeba více propojit systém vzdělávání s podporou následného uplatnění absolventů/ek. (Viz též kapitoly Právně upravené specifické otázky postavení žen a mužů; Zaměstnávání, trh práce (…).)

Statistiky

V mateřských školách se ve školním roce 2010/2011 vzdělávalo 9 200 zdravotně postižených a znevýhodněných dětí, tj. 2,8 procenta všech dětí mateřských škol. Individuálně integrováno do běžných tříd mateřských škol bylo 1 900 dětí (tj. 0,6 % dětí mateřských škol).

V základních školách se vzdělával nejvyšší podíl zdravotně postižených a znevýhodněných žáků/yň z celého školství. Ve školním roce 2010/2011 se v nich nacházelo 70 700 zdravotně postižených a znevýhodněných žáků/yň (tj. 9,0 % všech žáků základních škol). 

Podíl individuálně integrovaných žáků/yň do běžných tříd základních škol se daří zvyšovat, ve školním roce 2010/2011 podíl těchto žáků/yň dosáhl na 4,6 procenta. 

Ve školním roce 2010/2011 poprvé poklesl podíl žáků/yň ve speciálních třídách, a to na 4,4 procenta ze 4,7 procenta ve školním roce 2009/2010. Nejvyšší podíl ve speciálních třídách tvořili žáci/yně s mentálním postižením (61,1 %), dále s poruchami učení (13,4 %) a s více vadami (12,5 %).

Ve školním roce 2010/2011 navštěvovalo střední školy v denní formě vzdělávání 18 700 zdravotně postižených a znevýhodněných žáků/yň, tj. 3,8 procenta žáků/yň středních škol. Téměř třetina všech zdravotně postižených a znevýhodněných žáků/yň středních škol byla integrována do běžných tříd. Také podíl zdravotně postižených žáků/yň, kteří jsou integrováni do běžných tříd středních škol, se rok od roku zvyšuje. Například ve školním roce 2005/2006 bylo integrováno do běžných tříd středních škol 20, 2 procenta zdravotně postižených žáků/yň, ve školním roce 2010/2011 dosáhl podíl integrovaných 34,9 procenta.

Konzervatoře navštěvuje jen malé procento zdravotně postižených žáků/yň (1,9 % všech žáků konzervatoří v denní formě vzdělávání).

Studenti a studentky se zdravotním postižením / speciálními vzdělávacími potřebami a studium na vysokých školách v ČR

Zdravotně postižení studenti/ky jsou při přechodu na vysokoškolský stupeň studia konfrontováni s řadou fyzických i psychických bariér (mj. přístup a předsudky okolí). Může jim scházet zkušenost s běžným konkurenčním prostředím hlavního vzdělávacího proudu i s širší neformální vrstevnickou skupinou. Předpokladem vysokoškolského studia je i maximální možná soběstačnost, nicméně u těchto studentů/ek jsou nezbytné úpravy studijního prostředí a vstřícnost vyučujících.
Problémy, s nimiž se studenti/ky se ZP potýkají, jsou následující: „přestárlost“ jako důsledek prodlužování či odkládání předchozí školní docházky; nedostatečná zkušenost v roli studenta/studentky;  psychické problémy vznikající při konfrontaci s bariérami ve studijním prostředí; potřeba osobní asistence, stres z přechodu k samostatnému životu, např. pobyt na koleji, v cizím městě; negativní až skeptické postoje vyučujících a ostatních studentů/ek; omezující kritéria ve studijním programu. Kupříkladu studenti/ky s handicapem na UK označili sociálně psychologické podmínky ke studiu jako nedostatečné – chybí bezbariérovost (studijní oddělení, knihovny, studovny, nedostatečné technické vybavení poslucháren a pracoven s ohledem na jejich speciální potřeby), vnímají nízkou míru empatie vyučujících, hraničící s nezájmem a nepochopením. 
Ke zmírnění dopadů těchto faktorů a zajištění optimálního průběhu studia studentů/ek se ZP jsou při veřejných vysokých školách zřizována specializovaná poradenská pracoviště. Z 26 veřejných vysokých škol má takovéto specializované poradenské středisko pro studenty/ky se ZP / SVP 11 škol (viz příloha).
Při zjišťování informací pro analýzu byla oslovena řada pracovišť veřejných vysokých škol, majících výše zmíněná specializovaná pracoviště. Statistická data však poskytlo jen několik málo dotázaných pracovišť. Hlavním důvodem k tomu bylo především to, že nejen genderové údaje, ale ani počty studentů/ek se ZP / SVP nejsou na naprosté většině vysokých škol evidovány.
Níže jsou uvedeny informace o specializovaných službách pro studenty/ky se ZP / SVP, poskytovaných na některých vysokých školách, doplněné statistickými údaji tam, kde byly tyto údaje poskytnuty.
Slezská univerzita v Opavě – program Studium bez bariér / program na rozvoj podpory inkluzívního vzdělávání. Snaha o vytvoření rovných podmínek širokému spektru studentů/ek se SVP. Poradenství pro studenty/ky se specifickými potřebami nabízí nejen poradenské a informační, ale i zprostředkující služby (asistence, individuální výuka) studentům/kám se SVP, zdůrazňuje se snaha o individuální přístup. Univerzita má dvě specializovaná centra pro studenty se SVP v Opavě a Karviné, kde je nabízeno i kariérní poradenství.
Západočeská univerzita v Plzni též proklamuje bezbariérovost a rovné podmínky. Od konce 90. let minulého století byla postupně vybavena nájezdy, „schodolezy“, výtahy, apod.  Ve všech budovách jsou v provozu bezbariérová sociální zařízení. Pro ubytování tělesně postižených studentů/ek jsou k dispozici pokoje s bezbariérovým přístupem a upraveným sociálním zařízením. Handicapovaní/é studenti/ky mají možnost získat ubytovací místo přednostně (i při menší dojezdové vzdálenosti). Bezbariérově je upravena  menza. 
Centrum poradenských a podpůrných služeb v Informačním a poradenském centru ZČU zajišťuje osobní, sociální, právní a studijní poradenství pro uchazeče/ky a studenty/ky se SVP. Zajištění asistenčních služeb a výpůjček kompenzačních pomůcek po dobu studia. Zprostředkovává též stáže v zahraničí.
Česká zemědělská univerzita v Praze - Institut vzdělávání a poradenství, Poradenské středisko pro studenty se speciálními potřebami.
 ČZU na specializovaných pracovištích uchazečům/kám a studentům/kám se SVP poskytuje studijní a profesní poradenství, intervence studentům/kám se smyslovým a řečovým postižením, speciální intervence, služby a kurzy pro studenty/ky ČZU se zrakovým, sluchovým a řečovým postižením, speciální intervence pro studenty/ky se specifickými poruchami učení, pro studenty/ky s chronickým onemocněním, iniciuje odstraňování architektonických bariér na ČZU, zajišťuje asistenční služby.
ČVUT v Praze – Centrum informačních a poradenských služeb provozuje Handicap poradnu pro studenty/ky a uchazeče/ky se smyslovým, pohybovým či jiným handicapem, psychiatrickým onemocněním nebo se specifickými poruchami učení. Pracoviště poskytuje uchazečům/kám se SVP informace, zajišťuje zohlednění jejich speciálních potřeb při přijímacím řízení a speciální služby při přijímacím řízení. Stávajícím studentům/kám se SVP mj. zajišťuje úpravy studia podle individuálních potřeb, zapůjčení pomůcek, zprostředkovává asistenci, tlumočení a další služby.
Masarykova univerzita v Brně – středisko Teiresiás (Středisko pro pomoc studentům se specifickými nároky). Středisko zajišťuje, aby studijní obory Masarykovy univerzity byly co nejvíce přístupné studentům/kám se zdravotním postižením. Nabízí širokou škálu služeb, mj. specializované knihovny, poradenství a zajištění přijímacího řízení pro uchazeče/ky se SVP, pro studenty/ky se SVP zajištění individuálního studijního plánu a speciálního průběhu výuky, kurzy IT, překladatelské, tlumočnické a asistenční služby.
Technická univerzita v Liberci - Akademická poradna a centrum podpory nabízí poradenství a služby pro studenty/ky se speciálními vzdělávacími potřebami. Poskytuje konzultace, pedagogickou diagnostiku, podporu, realizaci individuálních vzdělávacích strategií, zajišťuje kompenzaci nejrůznějších překážek bránících ve studiu, nabízí fundraisingové poradenství atd. Mezi poskytované služby patří i speciální studovna vybavená pro studenty/ky se smyslovým a tělesným postižením, zapůjčení pomůcek, asistenční služby.
Univerzita Hradec králové - Augustin - Středisko podpory pro studenty se specifickými potřebami. Středisko Augustin nabízí poradenství jak pro studenty/ky, tak pro akademické pracovníky/ce, podporu při úpravě vnějších podmínek studia, zprostředkování individuálního studijního plánu, zpřístupnění speciálních pomůcek ad.

Univerzita Karlova v Praze
V rámci UK vstoupil v říjnu 2008 v platnost dokument Minimální standardy podpory poskytované studentům a uchazečům o studium se speciálními potřebami na Univerzitě Karlově (opatření rektora č. 25/2008). Klade si za cíl v souladu s platnými právními předpisy deklarovat a definovat práva studentů/ek a uchazečů/ek o studium se speciálními potřebami, kteří/ré se připravují na budoucí povolání studiem na této univerzitě. Dle tohoto dokumentu je povinností UK mj. odstraňovat architektonické, komunikační a informační bariéry a zajistit studentům/kám a uchazečům/kám rovné podmínky u přijímacího řízení a zkoušek, přístup k informacím, odpovídající ubytování a stravování, poučený a lidskou důstojnost respektující přístup všech zaměstnanců/kyň. Definuje studenty/ky a uchazeče/ky se speciálními potřebami a podrobněji rozpracovává opatření, jimiž si klade za povinnost jednotlivým uchazečům/kám studentům/kám zajistit optimální podmínky pro studium.
UK vydává každoročně příručku pro studenty/ky se speciálními potřebami s podrobně zpracovanými informacemi. Při UK působí tato speciální pracoviště pro podporu studentů/ek se speciálními potřebami
Kancelář pro studenty se speciálními potřebami, která je integrální součástí Informačně-poradenského centra UK (IPC UK).  Kancelář poskytuje informace uchazečům/kám, zajišťuje informovanost studentům/kám, koordinuje další služby studentům/kám se ZP / SVP (např. asistenci), poskytuje poradenství a pomoc při individuálním řešení záležitostí těchto studentů/ek. Dále mj. spolupracuje s kontaktními osobami pro tyto studenty/ky na fakultách, s pracovníky/icemi studijních oddělení a dalších pracovišť UK; eviduje subjekty (státní i evropské instituce, nadace, grantové agentury) poskytující finanční prostředky, a to jak pracovištím, tak jednotlivcům – studentům/kám s handicapem; vyjadřuje se ke stavebním úpravám kolejí i menz a vybavování pokojů pro studenty/ky s handicapem. Koordinuje celouniverzitní projekt „Podpora studentů se speciálními potřebami“.
Při matematicko – fyzikální fakultě UK funguje Centrum podpory studia zrakově postižených, které působí při Kabinetu software a výuky informatiky na Matematicko-fyzikální fakultě. Zde je k dispozici výpočetní technika pro zrakově postižené, zejména pro vyhledávání informací. Centrum je umístěno v laboratoři Carolina, kde mohou vybavení laboratoře využívat handicapovaní/é studenti/ky, centrum pořádá rovněž kurzy pro nevidomé a slabozraké.
Husitská teologická fakulta provozuje Poradenské centrum pro studenty se specifickými potřebami (v jeho rámci fungují mj. Poradna pro studenty se SVP nebo Poradna pro studenty se zrakovým omezením a omezením mobility.)  Poradenské centrum uvádí, že poskytuje studijní, profesní a edukativní poradenství pro studenty/ky se speciálními vzdělávacími potřebami, podporu při volbě studijního programu pro zájemce/kyně se speciálními potřebami o studium, iniciuje odstraňování architektonických bariér a zpřístupňuje studium osobám s omezenou mobilitou, poskytuje speciální intervence pro studenty/ky s postižením (sluchu, zraku a řeči), intervence pro studenty/ky se specifickými poruchami učení.
I Pedagogická fakulta UK nabízí obdobné služby, a sice Poradny pro studenty s handicapem. Poradna studentům/kám se ZP poskytuje informační služby, připravuje informační brožury, zajišťuje praxe, asistenci, pomáhá hledat ubytování a další služby.
  
     Tab. 3.  Počty studentů a studentek se SVP na fakultách UK  k 31. 12. 2008 

FAKULTA	Pohybové 
postižení	Zrakové 
postižení	Sluchové
postižení	Ostatní	CELKEM
(% z celkového počtu studentů fakulty)	
Katolická teologická fakulta	4	4	0	4	12 (0,13 %)	
Evangelická teologická fakulta	0	1	1	0	2 (0,03 %)	
Husitská teologická fakulta	3	2	0	4	9 (0,9 %)	
Právnická fakulta	3	10	0	1	14 (0,3 %)	
1. Lékařská fakulta	0	0	0	0	0	
2. Lékařská fakulta	0	0	0	0	0	
3. Lékařská fakulta	0	0	0	2	2 (0,1 %)	
Lékařská fakulta v Plzni	0	0	0	0	0	
Lékařská fakulta v Hradci Králové	0	0	0	0	0	
Farmaceutická fakulta	0	0	0	0	0	
Filozofická fakulta	16	18	7	7	48 (0, 56 %)	
Přírodovědecká fakulta	0	1	2	1	4 (0,08 %)	
Matematicko-fyzikální fakulta	1	0	1	0	2 (0,05 %)	
Pedagogická fakulta	4	6	2	1	13 (0,28 %)	
Fakulta sociálních věd	4	3	0	1	8 (0,19 %)	
Fakulta tělesné výchovy a sportu	3	0	0	0	3 (0,15 %)	
Fakulta humanitních studií	4	0	0	2	6 (0,26 %)	
CELKEM	42	45	13	23	123 (0,24 %)	

V akademickém roce 2008/09 studovalo na všech fakultách UK celkem 51 375 studentů a studentek.  To znamená, že studenti/ky se SVP s celkovým počtem 123 tvořili přibližně 0,24 % všech studentů UK.
Jak vidíme z porovnání počtů studentů/ek v r. 2008 a v r. 2010, během těchto dvou let poměr studentů/ek se zdravotním postižením / speciálními vzdělávacími potřebami nepatrně vzrostl, a sice o 0, 05 %.
Nárůst počtu studentů/ek se ZP / SVP zaznamenaly: ETF 0,05 %, HTF až o 1,6 % (zejména studenti/ky se specifickými poruchami učení),  LFP o 0,19 %, LFHK 0,1 %, FF 0,04 %, PřF o 0,12 %, MFF o 0,05 %, 
Pokles naopak zaznamenaly: PF o 0,15 %, 3. LF o 0,1 % (ze 2 studentů/ek na 0), PedF o 0,02 %, FSV o 0,04 %, FTVS o 0,01 %, FHS o 0,23 %.
Z velmi nepatrného nárůstu celkového počtu studentů/ek se SVP během těchto dvou let (jedná se o cca 25 studentů/ek) lze však jen velmi stěží usuzovat, zda je to důsledkem zlepšování podmínek pro tyto studenty/ky na UK či spíše výsledek přirozeného kolísání počtů studentů/ek v průběhu času.

  Tab.4. Počty studentů a studentek se SVP na fakultách UK k 31. 12. 2010 
FAKULTA	Pohybové 
postižení	Zrakové 
postižení	Sluchové
postižení	Kombinované 
postižení	Ostatní	SPU*	CELKEM
(% z celk. počtu studentů fakulty)	
Katolická teologická fakulta	4	3	1	1	4	0	13 (0,13 %)	
Evangelická teologická fakulta	3	1	1	0	1	0	6 (0,08 %)	
Husitská teologická fakulta	4	2	2	0	7	13	28 (2,5 %)	
Právnická fakulta	1	5	0	0	1	0	7 (0,15 %)	
1. Lékařská fakulta	0	0	0	0	0	0	0	
2. Lékařská fakulta	0	0	0	0	0	0	0	
3. Lékařská fakulta	0	0	0	0	0	0	0	
Lékařská fakulta v Plzni	0	0	0	0	2	2	4 (0,19 %)	
Lékařská fakulta v Hradci Králové	0	0	1	0	0	1	2 (0,10 %)	
Farmaceutická fakulta	0	0	0	0	0	0	0	
Filozofická fakulta	16	19	7	4	11	0	57 (0,6 %)	
Přírodovědecká fakulta	0	0	5	0	1	4	10 (0,2 %)	
Matematicko-fyzikální fakulta	0	1	0	0	3	0	4 (0,1 %)	
Pedagogická fakulta	5	6	2	0	0	1	14 (0,26 %)	
Fakulta sociálních věd	3	2	0	1	1	0	7 (0,15 %)	
Fakulta tělesné výchovy a sportu	1	1	1	0	0	0	3 (0,14 %)	
Fakulta humanitních studií	1	0	0	0	0	0	1 (0,03 %)	
CELKEM	38	40	20	6	31	21	156  (0,29%)

* specifické poruchy učení
Aktuální genderová struktura studentů/ek se SVP na fakultách UK je dle informaci poskytnutých Informačně poradenským centrem UK následující:
-	ženy 53 %, muži 47 %.

Univerzita Palackého v Olomouci - PedF UP – Centrum pomoci handicapovaným. Centrum poskytuje komplexní poradenský, technický a terapeutický servis, spolupracuje s jednotlivými fakultami, poskytuje poradenské služby pro vyučující.
Celkový počet studentů/ek Univerzity Palackého v  akademickém roce 2010/2011 byl 24 156, což znamená, že studenti/ky se ZP v celkovém počtu 37 činí zhruba 0,11 % z celkového počtu studentů/ek na všech fakultách.
Aktuální genderová struktura studentů/ek se SVP na fakultách UP je následující:
-	ženy 24 (65 %), muži 13 (35 %).

Je třeba pro doplnění dodat, že v ČR vysokoškolští studenti/ky se zdravotním postižením mohou mít odůvodněné obavy z budoucnosti. Je tomu tak proto, že stále ještě z důvodu svého znevýhodnění v pohybu či komunikaci nedostávají rovné příležitosti na pracovištích, a často právě z  těchto obav své studium protahují. Stále schází specializované služby kariérního poradenství pro studenty/ky se zdravotním postižením. Navíc systém podporovaného zaměstnání je u nás zaměřen především na pracovní doprovod a podporu středoškolských absolventů/ek a absolventů/ek učebních oborů, s vysokoškolskými studenty/kami a absolventy/kami nepočítá. (Více k zaměstnávání OZP viz kapitola Právní úpravy specifických otázek postavení žen a mužů, podkapitola Pracovní právo.)
Je proto nanejvýš žádoucí, aby se vysokoškolské studium v ČR napojilo na trendy ve vysokoškolském vzdělávání v EU, kde se stěžejní stává zaměřenost na profesní uplatnění (např. work based learning, „student centered“ studium zaměřené na potřeby studenta/ky, individualizované studium a e-learning).

Výsledky dotazníkového šetření zaměřeného na zkušenosti se vzděláváním v ČR v cílové skupině

V rámci sběru informací pro tuto práci byl rozeslán dotazník, dále distribuovaný organizacemi zaměřenými na pomoc osobám s různými zdravotními postiženími (jak tělesnými postiženími spojenými především s omezením pohybu a hybnosti, tak s postiženími vnitřními – např. dlouhodobá, závažná, vrozená onemocnění). 
Bylo vyhodnoceno 153 došlých odpovědí. Dotazník se zaměřoval na absolvované anebo navštěvované školy a na zkušenosti s danými školami, nejen na spokojenost a shledané deficity, ale i na setkání s diskriminací a znevýhodňováním jak ze strany pedagogického personálu, tak ostatních žáků/yň či studentů/ek.

Celkové výsledky všech došlých odpovědí

Dotazník vyplnilo 54 zdravotně postižených osobně (35 %), 98 rodičů zdravotně postižených (64 %), 1 neuvedl.
Pohlaví vzdělávaných osob:  ženské 94 (61 %), mužské 59 (39 %).
143 osob (93 %) uvedlo zkušenost s veřejnými školami, 22 osob (14,3 %) se soukromými.

120 osob (78 %) uvedlo zkušenost se základními školami
61 osob (40 %) se středními školami
22 osob (14,3 %) s vysokými školami
22 osob (14, 3 %) se základními školami speciálními
14 osob (9,1 %) se středními odborným učilištěm
13 osob (8,4 %) s jinými vzdělávacími zařízeními
7 osob (4,6 %) s vyššími odbornými školami
6 osob (3,9 %) se ZŠ praktickými
1 osoba (0,65 %) se středním odborným učilištěm pro žáky se SVP

Další část dotazníku byla hodnotící. Respondenti/ky hodnotili dotazované skutečnosti škálou od 1 do 5, kdy 1 je nejlepší hodnocení, 5 nejhorší hodnocení.

Otázka č. 1: Jak byste ohodnotil/a informovanost a připravenost pedagogických pracovníků/ic na Vaše specifické potřeby / potřeby Vašeho dítěte?
hodnocení	počet osob	
1	17 (11 %)	
2	44 (29 %)	
3	54 (35 %)	
4	24 (16 %)	
5	9   (6%)	

				

				
				
Otázka č.2: Jak byste ohodnotil/a přístup pedagogů a dalších pedagogických pracovníků/ic v průběhu Vašeho vzdělávání / vzdělávání Vašeho dítěte s ohledem na Vaše zdravotní postižení / postižení Vašeho dítěte?
hodnocení	počet osob	
1	43 (28%)	
2	65 (42 %)	
3	31 (20 %)	
4	8    (5 %)	
5	2    (1,3 %)	

hodnocení	počet osob	
1	59 (38, 5 %)	
2	48 (31 %)	
3	22 (14 %)	
4	10 (6,5 %)	
5	  7 (5%)	
Otázka č.3: Bylo Vám / Vašemu dítěti umožněno v dostatečné míře přizpůsobit průběh vzdělávání specifickým potřebám v souvislosti se zdravotním stavem (individuální vzdělávací plán ap.)?

Otázka č.4: Byla Vám / Vašemu dítěti umožněna účast na akcích školy (výlety, školy v přírodě, kulturní akce apod.) v nejvyšší možné míře?
hodnocení	počet osob	
1	80 (52 %)	
2	38 (25 %)	
3	18 (12 %)	
4	   8 (5,2 %)	
5	   2 (1,3 %)	

Otázka č.5: Byly Vám / Vašemu dítěti na těchto akcích dostatečně zajištěny specifické potřeby spojené se zdravotním postižením / stavem?

hodnocení	počet osob	
1	48 (31 %)	
2	54 (35 %)	
3	20 (13 %)	
4	15 (10 %)	
5	  7 (5 %)	

Otázka č.6: Setkal/a jste se v průběhu vzdělávání se znevýhodňováním či jakoukoli formou diskriminace Vaší osoby / Vašeho dítěte ze strany pedagogických pracovníků/ic?

ano  35 osob (23 %)
ne  113 osob (74 %)
Někteří tuto otázky nezodpověděli (5 osob).
Otázka č.7: Setkal/a jste se v průběhu vzdělávání s jakoukoli formou diskriminace Vaší osoby / Vašeho dítěte ze strany spolužáků/ček, ostatních studentů/ek?

ano 45 osob (29 %)
ne 102 osob (67 %)
Někteří/ré tuto otázku nezodpověděli (6 osob).

Diskriminace a znevýhodňování – porovnání mužů a žen

U posledních dvou otázek provedeme srovnání odpovědí žen a mužů.
Celkově 37 žen z 94, tj. 39 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Celkově 21 mužů z 59, tj. 36 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.

Celkově 21 žen z 94, tj. 22 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek.
Celkově 29 žen z 94, tj. 31 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Celkově 15 mužů z 59, tj. 25 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek.
Celkově 14 mužů z 59, tj. 24 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Z tohoto porovnání je patrné, že nepatrně větší procento zdravotně postižených žen než mužů zapojených do tohoto šetření vnímá diskriminaci a/nebo znevýhodňování ve vzdělávacích zařízeních. 
Pro detailnější pohled můžeme respondenty/ky rozdělit do dvou skupin, u kterých tyto ukazatele vyhodnotíme u každé zvlášť.
První skupinou je skupina 29 respondentů/ek, skládající se z větší části ze zdravotně postižených, majících tělesné postižení. Skupina se skládala z 15 žen a 14 mužů. Druhou skupinou je skupina zahrnující většinu respondentů/ek s jiným typem zdravotního postižení než většina respondentů/ek skupiny první, zejména vnitřního postižení (rovněž však omezujícího a vyžadujícího speciální režim a přístup).
První skupina
Celkově 11 žen z 15, tj. 73 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Celkově 7 mužů ze 14, tj. 50 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.

Celkově 10 žen z 15, tj. 67 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek.
Celkově 8 žen z 15, tj. 53 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Celkově 6 mužů ze 14, tj. 43 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek.
Celkově 5 mužů ze 14, tj. 36 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Je patrné, že v této první skupině, kde převažovaly handicapy spojené s omezením hybnosti, vnímalo diskriminaci a/nebo znevýhodňování vyšší procento respondentů/ek (73 % žen a 50 % mužů) než  ve skupině všech respondentů/ek. Ženy se s tímto fenoménem setkávaly výrazně častěji než muži. Rovněž je zde zajímavé, že více bylo vnímáno takové zacházení ze strany pedagogů/žek (zejména u žen), na rozdíl od výsledků celkových.
Druhá skupina
Celkově 26 žen ze 77, tj. 34 % všech žen, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.
Celkově 14 mužů ze 46, tj. 30 % všech mužů, uvádí diskriminaci či znevýhodňování ze strany pedagogů/žek a/nebo ostatních žáků/yň / studentů/ek.
I zde je zřejmé, že diskriminaci a znevýhodňování vnímají více ženy, není zde však tak veliký rozdíl, jako u skupiny první. 
Z porovnání těchto výsledků by bylo možné uvažovat o tom, že ženy se zdravotním postižením ve vzdělávacím procesu více vnímají zacházení, které nějakým způsobem omezuje jejich práva. Dále je možné též uvažovat o tom, že nejvíce znevýhodňovány se cítí ženy (dívky) s pohybovými omezeními.
V poslední části dotazníku byl respondentům/kám otevřenou otázkou ponechán prostor vyjádřit se k nedostatkům ve vzdělávacích zařízeních v souvislosti se specifickými vzdělávacími potřebami spojenými se zdravotním postižením. Na základě odpovědí lze definovat několik oblastí, v nichž jsou nedostatky ze strany OZP spatřovány.
Ve výše definované první skupině je podle četnosti výskytu můžeme seřadit do následujícího pořadí:
1. informovanost (20, 6 %)
2. bezbariérovost (13, 7 %)
3. dostupnost v místě bydliště (10, 3 %)
4. asistenti, ev. jejich kvalifikovanost (10, 3%)
5. vstřícnost (6, 9 %)
6. rehabilitace (6, 9 %)
7. speciální pomůcky (6, 9 %)
Seřadíme-li popsané nedostatky podle genderu vzdělávané osoby, je pořadí následující:
Ženy
1. informovanost (40 %)
2. bezbariérovost (13, 3 %) + asistenti, ev. jejich kvalifikovanost (13, 3 %)
3. ve stejné míře vstřícnost, dostupnost v místě bydliště, rehabilitace
Muži
1. dostupnost v místě bydliště (14, 3 %) + speciální pomůcky (14, 3 %)
2. ve stejné míře individuální vzdělávací strategie, bezbariérovost, asistenti, ev. jejich kvalifikovanost, vstřícnost
1 respondent uvádí plnou spokojenost
Ve druhé skupině (převažují OZP s vnitřním postižením, viz výše) byly v této části testu nejčastěji jmenovány 
•	nedostatečná informovanost 15,3 % (z toho 63 % u žen)
•	nedostatek individuálního přístupu 13% (z toho 56 % u žen)
•	nedostatek pochopení 5,6 % (z toho 28 % u žen)

Závěr, porovnání a doporučení v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži

Chceme-li porovnat situaci žen se zdravotním postižením a mužů se zdravotním postižením a žen se zdravotním postižením se situací žen bez zdravotního postižení v systému vzdělávání v ČR, narážíme stejně jako v ostatních oblastech zaměření této analýzy na nedostatek či spíše úplnou absenci genderově pojatých dat. 
Specificky v oblasti vzdělávání je však jednou z možností, že tato absence statistických dat tříděných podle pohlaví odráží i snahu o rovný a nediskriminující přístup. Na tento aspekt poukazovaly např. oslovené vysokoškolské instituce, stejně jako na fakt, že studenti/ky nejsou dotazováni/y na citlivé údaje, jako je právě zdravotní stav či zdravotní postižení. Studentům a studentkám se zdravotním postižením jsou k dispozici na některých veřejných vysokých školách specializovaná pracoviště nabízející poradenství a služby, která mají zajistit podporu úspěšnosti jejich vzdělávání a odstraňování bariér v přístupu k vysokoškolskému vzdělávání. Je ponecháno zcela na vůli a rozhodnutí studentů a studentek, zda podporu a služby daného pracoviště vyhledají a využijí. Ne všichni/všechny zdravotně postižení/é studující mají potřebu těchto zařízení využít, tudíž i zde je možné shledávat důvody, proč nejsou k dispozici data udávající spolehlivě počty zdravotně postižených studujících.

U univerzit, které informace o genderové struktuře studentů se zdravotním postižením poskytly, je vyšší podíl studujících žen se ZP (v průměru o 18 %) než mužů.

Další z možností neexistence podrobnějších a genderově zaměřených dat je již vícekrát uvedený nezájem odborné veřejnosti prozkoumat danou problematiku z tohoto hlediska. Jak uvedla jedna z oslovených odbornic na problematiku vysokoškolského studia s ohledem na speciální vzdělávací potřeby: „Je skutečně pravdou, že problematika kvalifikačního profilu a uplatnění na pracovním trhu u žen s postižením a znevýhodněním u nás není zpracována a je pouze mechanicky odvozována z celkové situace osob s postižením“. Je potřeba též zdůraznit nedostačující propojenost systému vzdělávání s následným zaměstnáváním osob se zdravotním postižením.
Lze proto doporučit komplexní a systematický výzkum ve spolupráci se specializovanými odborníky v dané oblasti.
Z našeho dílčího šetření vyplynulo, že v procesu vzdělávání se cítí být znevýhodňováno větší procento zdravotně postižených žen (dívek) než mužů (chlapců). Je možné, že toto poukazuje na určitý fenomén, pro vyvození závěrů by však bylo nutné provést obsáhlejší šetření, dalece přesahující možnosti předkládané analýzy.
Z výpovědí dotazovaných osob vyplynulo, že nejčastějšími nedostatky, a tudíž i možnými příčinami znevýhodňování, jsou nedostatek informovanosti (především pedagogických pracovníků/ic) a nedostatek pružnosti a ochoty institucí a pedagogického personálu k individuálnímu přístupu k jednotlivým vzdělávaným osobám se ZP / SVP jak na úrovni základního a středního vzdělávání, tak i na vysokých školách – zde se však jednalo spíše o otázku placení školného při nestandardní době studia v důsledku zdravotního stavu. U osob s tělesným postižením přední místa zaujímaly kromě nedostatečné informovanosti bezbariérovost, dostupnost v místě bydliště a dostatek kvalifikovaných asistentů.
Tyto faktory jsou v neposlední řadě ovlivněny i častým nedostatkem finančních prostředků nejen na realizaci speciálních vzdělávacích opatření, ale v sektoru školství obecně.
Z reakcí dotázaných organizací pro osoby se zdravotním postižením, jakož i z dotazníkového šetření rovněž vyplynulo, že v ČR není problematika dostupnosti odpovídajícího vzdělání (v tomto směru spíše základního a středního) pro žáky/yně se zdravotním postižením otázkou ani tak genderovou, jako záležitostí do značné míry regionální. V jednotlivých krajích a oblastech ČR jsou totiž patrné výrazné rozdíly v dostupnosti, resp. přístupnosti a vstřícnosti a ochotě k zajištění forem vzdělávání potřebných pro daného konkrétního žáka či žákyni se zdravotním postižením.

Porovnání situace zdravotně postižených žen a žen bez zdravotního postižení

V praxi jde vždy především o to (a to koneckonců jak u žen, tak u mužů se ZP), jak se konkrétní instituce, škola, pedagogický personál postaví k integraci a vytvoření podmínek pro konkrétní žákyni (žáka). Lze proto konstatovat, že jakkoli zákonodárství ČR garantuje těmto ženám rovné podmínky v přístupu ke vzdělání, jejich přístup k němu je oproti ženám bez postižení ztížený a kvalita poskytovaných opatření vzhledem ke zdravotnímu postižení může být velmi rozdílná, a to mj. v závislosti na místních rozdílech v připravenosti školských zařízení, kvalifikovanosti a informovanosti jejich personálu (integrace zdravotně postižené žákyně / žáka mnohdy vyžaduje speciální proškolení pedagogických pracovníků), finančních možnostech školy a v neposlední řadě ochotě vyjít vstříc speciálním vzdělávacím potřebám v odpovídající míře.

SOCIÁLNĚ-KULTURNÍ A VOLNOČASOVÉ AKTIVITY 

Socio-kulturní handicap můžeme také nazvat socio-kulturní odlišností. Patří sem komunikační bariéry, jiné vzorce chování, které se projevují nejen v chování, ale i v jednání, jiné hodnotové stupnice, jiný styl života, jiné pojetí výchovy dětí a vztahu ke vzdělání. Socio-kulturní handicap je definován také kulturní identitou, kdy rozlišujeme MY a ONI. 
O východiscích ze socio-kulturní pasti, tj. jak pomoci zdravotně postiženým ženám k zapojení do veřejného a kulturního života, nepojednává žádný ze strategických dokumentů. Většina opatření je soustředěna na zvýšení mobility osob se ZP a na usnadnění přístupu k veřejným institucím, buď budováním bezbariérových přístupů, anebo umožněním vzdálených přístupů ke službám veřejné správy a státní samosprávy.
Všechna tato opatření vychází z Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením, jmenovitě jde o článek 30 Úmluvy: Účast na kulturním životě, rekreace, volný čas a sport, kde je důležitým bodem možnost účastnit se kulturního života, mít přístup ke kulturním materiálům, televizním programům, filmům a dalším aktivitám. V dokumentu je také závazek umožnit účastnit se sportovních aktivit, rekreační činnosti atd. a závazek zajištění přístupu na sportoviště a do rekreačních a turistických zařízení. Zapojení zdravotně postižených občanů do kulturního života má nejen terapeutickou funkci.
V Národním plánu je několik dlouhodobých opatření, která mají podpořit tyto závazky plynoucí z Úmluvy - odstraňování bariér bránících intenzivnějšímu přístupu znevýhodněných osob ke kulturním statkům a službám a současně umožnit těmto osobám důstojnou seberealizaci. 

Muzea, galerie, knihovny

Splnění těchto závazků má v gesci převážně Ministerstvo kultury ČR, které má za úkol: 
1)	Podporovat zpřístupnění expozic v muzeích a galeriích osobám s omezenou schopností pohybu nebo orientace v rámci zajištění standardizovaných veřejných služeb muzeí a galerií pro osoby se zdravotním postižením ve smyslu zákona č. 122/2000 Sb., ve znění zákona č. 483/2004 Sb., a podílet se na zpřístupnění dalších kulturních zařízení ve smyslu Národního rozvojového programu mobility pro všechny.

2)	Podporovat kulturní aktivity muzeí a galerií zřizovaných Ministerstvem kultury, zejména stálé expozice Kultura nevidomých Technického muzea v Brně a Národní galerie v Praze.

3)	Podporovat rozvoj Centra muzejní pedagogiky při Moravském zemském muzeu, jehož činnost bude zaměřena na práci s dětmi a mládeží se zdravotním postižením a zpracování metodiky pro ostatní muzea a galerie.

4)	Podporovat digitalizaci sbírkových předmětů a vytváření vzdělávacích programů a virtuálních výstav čerpajících ze sbírek muzejní povahy, které umožňují zpřístupnění kulturního dědictví zejména osobám s omezením pohybu, aniž by byla nezbytná fyzická přítomnost těchto osob v muzeích a galeriích.

5)	Podporovat zavádění systému zvukových a tištěných průvodců umožňujících přístup ke sbírkám muzeí, galerií a dalších památek sluchově nebo zrakově postiženým osobám.

6)	Podporovat vydávání a zpřístupňování zvukových publikací a tiskovin v Braillově a zvětšeném písmu, především prostřednictvím Knihovny a tiskárny pro nevidomé K. E. Macana. 

7)	Podporovat dostupnost veřejných knihovnických a informačních služeb knihoven prostřednictvím dotačního řízení na zajištění nabídky zvukových knih a zavádění technických zařízení umožňujících osobám se zrakovým postižením zpřístupnění knihovních fondů a elektronických informačních zdrojů.

8)	Prostřednictvím dotační politiky spoluvytvářet prostor, v němž se umožní osobám se zdravotním postižením uspokojovat své kulturní potřeby, realizovat vlastní tvorbu a účelně trávit volný čas, a to podporou kulturních aktivit právnických a fyzických osob, včetně občanských sdružení a organizací s mezinárodním prvkem.

9)	Motivovat vlastní příspěvkové organizace k poskytování slev ze vstupného pro osoby se zdravotním postižením a seniory.

10)	Podporovat v rámci dotační politiky aktivity spočívající v zajišťování titulků a tlumočení do znakového jazyka pro audiovizuální díla, zpřístupňování audiovizuálních děl prostřednictvím komentáře pro zrakově postižené, vytváření sítě divadelních představení tlumočených do znakového jazyka a tvorbu zvukových knih.
V roce 2011 rozdělilo MK ČR v oblasti kulturních aktivit zdravotně postižených a seniorů 5 589 000 Kč mezi 96 organizací pracujících se zdravotně postiženými spoluobčany. 
V dotační politice zdravotně postižených bylo v průběhu roku 2011 uskutečněno mnoho aktivit zaměřených jak na rozvoj dovedností zdravotně postižených, tak akcí určených právě této skupině. Celkový přehled dotací za rok 2011 je uveden na webových stránkách MK ČR.
Média

Dalším vhodným aktérem v této oblasti jsou veřejnoprávní média, která by ze svého postavení měla poskytovat skladbu programů tak, aby vyhovovala i zdravotně postiženým a to nejen přístupem k vysílání, ale také obsahem, který bude popisovat jejich specifické životní postavení. Tuto činnost má vykonávat Rada pro rozhlasové a televizní vysílání, která má kontrolní postavení vzhledem ke všem médiím v České republice. 
Pro zdravotně postižené je důležité moci se identifikovat se vzory v české společnosti. Pro pečující osoby o zdravotně postižené je důležité získávat informace o možnostech péče a o rodinách se stejným životním stylem, kde se mohou inspirovat a najít zkušenosti, které samy ještě nezískaly.
Pokud uvedeme příklad, pořad Sama doma, jehož cílovou skupinou jsou ženy-matky, je simultánně tlumočen do znakového jazyka a opatřen titulky. Tato možnost by měla být zavedena u všech naučných, informativních i publicistických pořadů. 

Sport

Sport pro zdravotně postižené není pouze součástí rehabilitace, ale má i nesporné širší zdravotní i sociálně-psychologické aspekty. U sportu je třeba více dbát na definici jednotlivých typů postižení a variantně přiřazovat disciplíny, které jsou pro typ postižení vhodné a zvládnutelné. Rozvoj sportovního odvětví pro zdravotně postižené je patrný především v oblasti tělesného postižení. Oblast sportu má v gesci Ministerstvo školství mládeže a tělovýchovy ČR, které má svou dotační politiku, v které byly v letech 2008, 2009, 2010 vypsána dotační kola pro sport zdravotně postižených pod názvem: Program pro Sport zdravotně postižených. Statistiky o dotační politice MŠMT ČR nejsou veřejně přístupné a metodika pro roky 2011 a 2012 na stránkách MŠMT zcela chybí. Stejně tak podpora sportu zdravotně postižených chybí v dotačních programech „Státní podpory sportu" na roky 2011 a 2012, kde jsou podporované následující oblasti: 

A. Oblast neinvestičních prostředků
a)	Program I   - "Sportovní reprezentace ČR "
b)	Program II  - "Sportovně talentovaná mládež "
c)	Program III  - "Všeobecná sportovní činnost"
d)	Program IV - "Údržba a provoz sportovních zařízení"
e)	Podpora činnosti Resortních sportovních center MŠMT, MO a MV 
f)	Rozvojový program podpory Sportovních gymnázií obor vzdělávání sportovní příprava - čerpáno ze státního rozpočtu určeného pro regionální školství.
B. Oblast investičních prostředků - EDS/SMVS
a)	Program 133510 - "Podpora materiálně technické základny sportu"
b)	subtitul 133512 - podpora materiálně technické základny sportovních organizací
c)	subtitul 133513 - podpora materiálně technické základny sportovní reprezentace
Nicméně v oblasti působí řada neziskových organizací a sportovních federací např.: 
Český paralympijský výbor, který se podílí na zajišťování přípravy sportovců a sportovkyň na vrcholné světové soutěže a zabezpečuje důstojnou reprezentaci České republiky na letních i zimních Deaflympijských a Paralympijských hrách.
Česká asociace tělesně handicapovaných sportovců (ČATHS), je dobrovolným občanským sdružením, zřízeným za účelem provozování tělesné výchovy a sportu tělesně handicapovaných osob.
Český svaz tělesně postižených sportovců (ČSTPS) poskytuje nabídku pohybových aktivit, která je opět zaměřená na tělesně postižené osoby. 
Federace Spastic Handicap (Česká federace sportovců s centrálními poruchami hybnosti), opět občanské sdružení, které je pro zájemce a zájemkyně o sportovní a tělovýchovnou činnost zdravotně postižených převážně vlivem dětské mozkové obrny (spastiky).
Sportovních sdružení je celá řada, převážná většina z nich je zaměřena na sport tělesně postižených. 

Mentálně postižení

Z hlediska mentálního postižení je důležitý rozvoj sociálního podnikání a tvorba chráněných dílen a chráněných pracovních pozic, ale také sportovního a kulturního vyžití na zájmových kroužcích a kulturních akcí.

Tělesně postižení

Jak bylo popsáno v předchozích kapitolách, pro zdravotně postižené obecně (převážně však tělesně postižené) je míra sociálního začlenění např. na pracovní trh velmi důležitá. Stejně tak tělesně postižené osoby mají větší možnosti věnovat se sportovním aktivitám. U tělesně postižených je důležitým konceptem napomáhání zapojení do veřejného života a usnadnění přístupu k veřejným institucím, tedy mobilita, přístup do veřejných institucí a veřejná doprava. Dne 3. prosince 2009 vstoupilo v platnost nařízení Evropského parlamentu a Rady o veřejných službách v přepravě cestujících po železnici a silnici, na což reagovala ČR zpracováním vnitrostátního zákona o veřejných službách. Dne 20. května 2010 byl schválen zákon o veřejných službách v přepravě cestujících s účinnosti ode dne 1. července 2010. Zákon obsahuje vymezení dopravní obslužnosti, postupu při poskytování veřejných služeb, postupu v mimořádných situacích, vymezení kompenzací za poskytování veřejných služeb a dohledu při uzavírání smlouvy. 
Dalším z opatření, které usnadňuje mobilitu osob se zdravotním postižením, je také dávková pomoc, tedy příspěvek na zakoupení motorového vozidla, příspěvek na provoz motorového vozidla, příspěvek na individuální dopravu a jednorázový příspěvek na opatření zvláštních pomůcek. Pro zdravotně postižené jsou dostupné zvýhodněné jízdenky na základě průkazů TP, ZTP a ZTP/P. 

Genderové hledisko

Oblast sociálně-kulturní podpory zdravotně postižených, stejně jako ostatní oblasti této analýzy trpí tím, že neexistují statistiky, které by byly tzv. genderované, tedy neexistují dotace a finanční investice, které by byly rozděleny podle klíče, v jakém zastoupení se aktivit účastní ženy a v jakém zastoupení muži.  Stejně tak nejsou popsány potřeby rodin, které mají zdravotně postiženého člena nebo členku. Sport a kultura jsou jednou z nejdůležitějších oblastí socializace vyloučených osob se zdravotním postižením, a pokud jim neumožníme přístup ke sportovním aktivitám a kulturnímu dědictví, budeme je stále držet na okraji společnosti. 
Druhým aspektem zůstává přístup, resp. mobilita u zdravotně postižených. Její omezení je genderového rázu, protože v rodinách pečují o tyto osoby převážně ženy.

Doporučení
•	Analytický rozbor vysílání zaměřený na skladbu pořadů pro zdravotně postižené a o zdravotně postižených. 
•	Vypracovat dotační programy na sportovní vyžití zdravotně postižených, které by mohly čerpat neziskové organizace zabývající se hipoterapií a sportovním vyžitím zdravotně postižených.
•	Podpora sociálního podnikání zaměřeného na zdravotně postižené.
•	Analýza kulturních projektů z genderového hlediska příjemců.
•	Analýza sportovních dotací se zaměřením na počty sportujících mužů a žen. 

Porovnání v dané oblasti 
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži

V přístupu ke kultuře, sportu a sociálnímu vyžití mají ženy i muži stejný přístup, který je omezen jejich zdravotním postižením. Toto tvrzení vyplývá pouze z legislativy a mezinárodních úmluv. Např. ve sportu totiž neexistují statistiky aktivních žen a mužů. Dají se vypočítat pouze investice do aktivit, ale nevíme, kolik žen a mužů tyto prostředky reálně využívá tím, že sportuje. To samé platí o kultuře a dalších volnočasových aktivitách.

Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení

Situace žen bez zdravotního postižení je zcela nesrovnatelná se situací žen se zdravotním postižením. První skupina může využívat všechny výdobytky společnosti v oblasti kultury a sociálního vyžití, jejich možnosti jsou omezeny pouze finančními prostředky, kterými disponují. Druhá skupina žen je limitována právě svým zdravotním omezením a to v přístupu ke sportu, kultuře i sociálnímu vyžití. 

DOMÁCÍ NÁSILÍ A NÁSILÍ NA ŽENÁCH

OSN definuje jako násilí na ženách „jakýkoliv násilný čin namířený proti ženám, jehož výsledkem je nebo může být fyzická, psychická nebo sexuální újma či utrpení žen, včetně hrozeb takových činů, nátlaku nebo svévolného zbavení svobody“. Ze zvláštní zprávy tajemníka OSN z roku 2008 pak vyplynulo, že minimálně jedna ze tří žen během svého života zažila domácí násilí - byla zbita, přinucena k sexu nebo jinak zneužita. Pojem domácí násilí zahrnuje tedy fyzické, sexuální, psychické či ekonomické násilí. 
Problematiku domácího násilí upravují zákonné normy (viz níže). Strategickým dokumentem pro danou oblast je Národní akční plán prevence domácího násilí na léta 2011 - 2014 a resortní metodika k domácímu násilí Ministerstva zdravotnictví. Problematika dětí se zdravotním postižením je obecně řešena v rámci Národní strategie prevence násilí na dětech v ČR v letech 2008-2018.  
Při odhalování domácího násilí spolupracuje řada institucí a orgánů Policií ČR počínaje, přes orgány státní správy a samosprávy, zdravotnická zařízení, nestátní organizace, intervenční centra, městskou policií konče. Nejaktivnějšími jsou pak občanská sdružení, která poskytují obětem protiprávních jednání pomoc. Některá z nich jsou schopna zajistit tlumočení do znakové řeči, najít vhodné azylové bydlení, zajistit opatrovníka pro oběti s duševním nebo mentálním postižením apod. 
Jak uvádí zpráva MPSV (2011), nejvíce projektů, které jsou přímo určeny pro seniory a zdravotně postižené občany, je podporováno v rámci programů hl. m. Prahy. Nejvíce finančních prostředků podle této zprávy jde na prevenci a zvyšování informovanosti. 
Podle zainteresovaných neziskových organizací, které řeší domácí násilí a násilí na ženách neexistují statistiky, které by se věnovaly nebo které by popisovaly zvlášť násilí na ženách se zdravotním postižením. V této oblasti platí ještě ve větší míře fakt, že oběti domácího násilí velmi špatně vyhodnocují svoji situaci jako nebezpečnou a vyhledávají odbornou pomoc, nebo podávají trestní oznámení na pachatele. 
Obecně nejhorší postavení budou mít osoby s mentálním postižením, které jsou závislé na druhé osobě. Jak uvádějí některé NNO (např. Persefona, Bílý kruh bezpečí, ProFem, Rosa, Orfeus a další), vztah založený na psychickém týrání či dokonce fyzickém nebo sexuálním násilí je složitou a traumatizující zkušeností i pro zdravého člověka. Zdravotně postižené osoby mají pozici těžší o to, že často bývají na svého agresora odkázány nejen finančně, ale bez jeho pomoci se nemohou obejít. Jak uvádí tyto neziskové organizace, nejtěžší a nejsložitější jsou případy osob, které mají vážný fyzický handicap a jsou plně závislé na svém pečovateli/ce, a to nejen na osobě, ale také na pečovatelském zařízení. 
OZP jsou na pachatele (většinou je jím osoba blízká) a na jeho péči zcela odkázány, přičemž vztah vůči násilníkovi, který mnohdy představuje jedinou oporu a spojení s okolním světem, bývá založen na citové vazbě. V těchto případech je možnost obrany minimální a velmi závisí na typu handicapu. Tento problém nejvíce vyvstává u osob mentálně handicapovaných, které mají větší až existenční závislost na opatrující osobě a větší bariéry k dosažení pomoci (omezený pohyb, znemožněná komunikace s okolím). Stejně tak jim brání neschopnost vyjádření se a popsání újmy. 

Data a čísla

Podle reprezentativní studie AV ČR zažije během svého života 38% žen v ČR násilí ze strany svého partnera. Násilí se převážně dopouštějí muži vůči ženám, a to až v 98 procentech případů. Domácí násilí se objevuje u lidí na všech úrovních vzdělání, sociální situace, tříd, ras i etnických skupin. Roli nehraje ani věk, profese nebo typ partnerského vztahu. Násilníci nejednají v afektu, většinou se jedná o promyšlené činy, které mají za cíl získat moc a kontrolu nad partnerkou nebo partnerem. Nejsou také jednorázové, ale mají charakter stále se opakujícího cyklu. Uvádí se, že domácí násilí na seniorech a zdravotně postižených má podobná specifika a projevy. 
Liga lidských práv uvádí i konkrétní čísla: „Podle výzkumů americké provenience dochází k domácímu násilí asi v pěti procentech případů zdravotně postižených. Z těchto výzkumů rovněž vycházejí údaje o osobě pachatele násilí vůči zdravotně postiženým a jeho vztahu k oběti. Pachatel domácího násilí, kdy obětí je handicapovaná osoba, je ve 37 procentech současný nebo minulý manžel nebo manželka, v 15 procentech rodič, v 10 procentech sociální pracovník, ošetřovatel, v 10 procentech jiná osoba. Co se týče vztahu mezi pachatelem a obětí, 96 procent obětí znalo pachatele, ve 44 procentech případů to byla osoba pečující o oběť a 97 procent obětí bylo napadeno více než jednou.“
Podobná čísla zjistilo také občanské sdružení Orfeus, které se již od roku 2001 zabývá problematikou rodinného života handicapovaných. Ve spolupráci s Pedagogickou fakultou Univerzity v Hradci Králové zorganizovalo v roce 2005 k problematice domácího násilí ve vztahu k osobám se zdravotním postižením celostátní konferenci. Na ní například pobočka Bílého kruhu bezpečí v Pardubicích uvedla, že domácí násilí se týká asi čtyř procent handicapovaných. Modelovou skupinou obětí domácího násilí ze zdravotně postižených jsou: 
1)	ženy - 13% až 16% fyzická forma; pokud se berou v úvahu další postižení (zejména psychická), uvádí se až 35%; 
2)	děti; 
3)	staří lidé - 3 – 5 % seniorů; 
4)	muži - jde o 3-5% .   
Pokud jde o prostředí, v němž k násilným činům vůči handicapovaným dochází, musíme se i v tomto případě spolehnout na zahraniční statistiky. Ty říkají, že je to v padesáti procentech případů v rodině, v 17 procentech případů v ústavu. Pro obě tato prostředí platí, že ani další osoby vedle násilníka a jeho oběti nemají velký zájem tuto trestnou činnost oznámit. Členové domácnosti se bojí jejího rozpadu, personál v ústavech ztráty zaměstnání, obyvatelé těchto ústavů se bojí msty.

Nejohroženější skupiny

Za nejohroženější skupinu zdravotně postižených jsou podle zahraničních studií považovány handicapované ženy a dívky, u nichž se odhaduje, že jsou desetkrát častěji zneužívány a znásilňovány než zdravé ženy. Tato skupina má podstatně menší schopnost se útočníkovi bránit. Za vůbec nejohroženější skupinu jsou považovány ženy a dívky, které žijí v ústavním prostředí a mají kombinované nebo těžké tělesné či mentální postižení. To, že „ženy a dívky se zdravotním postižením jsou často doma i mimo domov vystaveny většímu riziku násilí, zranění nebo zneužití, zanedbávání nebo nevšímavosti, špatného zacházení či vykořisťování,“ uznala i Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením a situací se zabýval v roce 2007 Evropský parlament. Podle jeho dokumentů se stává oběťmi fyzického nebo psychického násilí až 80 procent žen se zdravotním postižením.
V případech domácího násilí na OZP mnohdy hraje roli i finanční stránka. Jedná se o situace, kdy při pobírání příspěvku na péči (PNP) se stává násilníkem přímo osoba, která je zároveň uvedeným poskytovatelem péče (osoba blízká, příbuzný/á). Agresoři často cíleně deprimují své oběti a záměrně je drží v izolaci tak, aby nemohly požádat o pomoc. Je nutné mít na zřeteli, že pozice zdravotně postižené oběti je z hlediska možností požádat o pomoc mnohdy výrazně ztížena již samotným jejím postižením. Toto latentní nebezpečí si žádá důslednou kontrolu kvality péče, zejména pokud je poskytována rodinnými příslušníky (osobou blízkou).
Další kapitolou je sexuální zneužívání především mentálně postižených. Tyto oběti velmi často nemohou a ani nejsou schopny sexuálnímu zneužívání zabránit, protože nerozumí tomu, co se při něm děje. Podle výzkumů zažije většina lidí s mentální retardací nějakou formu pokusu o znásilnění nebo zneužití (Sobsey a Varnhagen, 1989). Více než 90 procent lidí s vývojovými vadami zažije za svůj život nějaký druh sexuálního zneužívání. Čtyřicet devět procent zažije deset nebo více nezákonných incidentů. Některé odhady předpokládají, že 39 až 68 procent dívek a 16 až 30 procent chlapců bude sexuálně zneužito před svými 18. narozeninami. Pravděpodobnost znásilnění je zdrcující: ve Spojených státech je každoročně znásilněno 15 až 19 tisíc lidí s vývojovými vadami (Sobsey, 1994). Všechna uvedená čísla byla zjištěna ve Spojených státech. V ČR obdobné statistiky neexistují. Odborná literatura dále uvádí, že agresoři jsou převážně lidé z blízkého okolí - tedy členové/ky rodiny, známí/é, domácí ošetřovatelé/ky, zajišťovatelé/ky dopravy a osobní pečovatelé/ky. Výzkumy předpokládají, že 97 až 99 procent těch, kteří zneužívají, jsou lidé, které oběť s vývojovými vadami zná a kterým důvěřuje (Baladerian, 1991).
Alarmující také je, že vzhledem k nepodchycení těchto případů není možné, aby oběti podstoupily terapii nebo léčbu, která by zmírnila dopad na jejich zdraví psychické i fyzické. Kvalifikovaných terapeutů/terapeutek na domácí násilí či sexuální obtěžování je nedostatek, natož takových, kteří jsou schopni pomáhat mentálně postiženým. 
Počet oznámení může být zvýšen vzděláváním lidí s handicapy a těch, kdo pro ně zajišťují pomoc, vylepšením vyšetřování a prokuratury, vytvářením bezpečného prostředí, které obětem dovolí prozradit, co se stalo. Pro zvýšení bezpečnosti je třeba změnit i postupy zaměstnavatelů. Například by se měla rutinně kontrolovat minulost zaměstnanců/kyň; zaměstnanci/kyně s kriminální minulostí by měli být nahlášeni policii, spíše než vyhozeni pro podezření ze zneužívání. Jinak bude více než pravděpodobné, že ten/ta, kdo zneužívá, bude pokračovat ve zneužívání v budoucím zaměstnání.
Legislativa

Obecně česká legislativa chrání oběti násilí v několika zákonech. V první řadě je to Ústava č. 1/1993 Sb. a Listina základních práv a svobod č. 2/1993 Sb. Ochranu před domácím násilím poskytuje také Trestní zákon č. 40/2009 Sb. v platném znění a přestupkový zákon č.200/1990 Sb., v platném znění, doplňkově pak zákon o soudnictví ve věcech mládeže č. 218/2003 Sb., zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně právní ochraně dětí v platném znění.  
V roce 2006 byl přijat zákon č. 135/2006 Sb., kterým se mění některé zákony v oblasti ochrany před domácím násilím. Tento zákon umožňuje od 1. 1. 2007 vykázání pachatele domácího násilí ze společně obývaného bytu či domu na dobu 10 dnů. 
Tab. 5 Přehled počtu vykázání dle krajů v roce 2011

Zdroj: Bílý kruh bezpečí
Jak vidíme v předchozí tabulce, existují data u využívání zákona o vykázání. Narážíme zde ovšem na fakt, že data nejsou genderově rozdělena, vůbec pak není popsáno, zda se jedná v některých případech o zdravotně postižené. 
Trestní zákoník definuje trestné činy (dle trestního zákona č. 40/2009 Sb.) v souvislosti s domácím násilím, které se mohou vyskytovat u zdravotně postižených žen:
•	§ 140 Vražda
•	§ 141 Zabití
•	§ 145 Těžké ublížení na zdraví
•	§ 146 Ublížení na zdraví
•	§ 170 Zbavení osobní svobody
•	§ 171 Omezování osobní svobody
•	§ 175 Vydírání
•	§ 177 Útisk
•	§ 178 Porušování domovní svobody
•	§ 185 Znásilnění
•	§ 186 Sexuální nátlak
•	§ 187 Pohlavní zneužití
•	§ 198 Týrání svěřené osoby
•	§ 199 Týrání osoby žijící ve společném obydlí
•	§ 352 Násilí proti skupině obyvatel a proti jednotlivci
•	§ 353 Nebezpečné vyhrožování
•	§ 354 Nebezpečné pronásledování

Doporučení
V oblasti je zcela nedostatečná informovanost o počtech obětí domácího násilí mezi zdravotně postiženými. Stejně tak z poznatků neziskových organizací nevyplývá, kolik terapeutů/terapeutek by bylo schopno poskytnout erudovanou intervenci u těchto případů. Není ani jasné, kolik azylových domů je prostorově a personálně připraveno na případný příjem zdravotně postižené oběti. Všechny tyto údaje by bylo vhodné zmapovat, popsat a zapracovat do Národních akčních plánů. 
Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen v porovnání se zdravotně postiženými muži

Vycházíme z toho, že 95% obětí domácího násilí (fyzického i psychické) jsou ženy. Proto se dá usuzovat, že v této oblasti budu v horším postavení opět ženy. Nicméně, statistiky nebo poznatky v ČR nám neříkají nic o této skupině osob ve vztahu k domácímu násilí. Postavení žen v této oblasti ještě zhoršuje jejich sexuální role ve vztazích. Sexuální obtěžování (tak jak je definováno legislativně) je u žen snadnější, jak ze strany rodinných příslušníků, tak ze strany pečujícího personálu. Navíc u institutu vykázání může být tento nástroj problematický v tom smyslu, že oběť domácího násilí ztratí pečující osobu a bez její pomoci se o sebe není schopná postarat. V tomto ohledu by bylo zapotřebí zapojit širší spektrum pomáhajících institucí než u ženy bez postižení. Sejně tak u prvotní identifikace existence domácího násilí může být problém ten, že násilí reálně existuje, nicméně vzhledem k značné sociální izolaci zdravotně postižených nemusí být dlouhé roky zjištěno. Problematická může být i následná terapie, kdy nebudou existovat specializovaní terapeuti/terapeutky pro osoby se ZP (toto se týká především osob s mentálním postižením).

Situace zdravotně postižených žen v porovnání se situací žen bez postižení

Situace žen bez ZP je velmi složitá. Nahlášení domácího násilí, či násilí obecně (fyzického i psychického), je velice náročným aktem pro ženu-oběť i bez ZP. U žen se zdravotním postižením se přičítá fakt, že řada z nich je limitována v komunikaci se svým okolím, mohou být zcela závislé a odkázané na péči agresora. Problematické může být také umístění do azylových domů nebo náhradního bydlení zejména vzhledem k omezeným možnostem, kterými tato zařízení s ohledem na různá zdravotní postižení disponují. 

PRÁVNÍ ÚPRAVY SPECIFICKÝCH OTÁZEK POSTAVENÍ ŽEN A MUŽŮ 

Nabízí se otázka, zda ženy a muži na základě svého pohlaví prochází odlišnou právní socializací, tak jak tomu je u socializace obecné. V procesu socializace se přenášejí a ustalují kulturní hodnoty a vzorce. Na druhé straně se při něm též reprodukují sociální nerovnosti. Sociologové obvykle uvádějí tři hlavní sociální determinanty. Na prvním místě z nich je pohlaví, následuje věk, vzdělání, poté rodinný stav. Nicméně důsledky, které má rodinný stav pro konkrétního jedince, jakož i míra řekněme rodinných povinností, které pro daného jedince z rodinného stavu plynou, je do značné míry opět ovlivněna pohlavím, čímž se kruh uzavírá.
Právo spadá do kategorie regulativů formálně organizovaného jednání, které stanoví jasný záměr a postup k jeho naplňování. Právo proto lze pojímat jako záměrné sociální jednání. Vnějšími důsledky práva jsou důsledky, které se projevují současně s původním účelem právní úpravy, přičemž tyto vedlejší důsledky nemusí být vždy negativní. Ovšem v antidiskriminačním zákonodárství se právě některé vnější a to i nezamýšlené důsledky, jako vedlejší negativní efekt zamýšleného působení právní úpravy, často objevují. 
Co se týče právního postavení žen, z hlediska účelu práva je zásadní funkcí například snaha prosadit princip rovnosti pohlaví. Nelze bohužel téměř nikdy očekávat, že se společnost bude chovat přesně tak, jak zákonodárce předpokládá. Společnost v sobě skrývá a rozvíjí různě komplikované sociální vztahy, stereotypy, slučující i vylučující mechanismy, diskriminace atd.
V ideálním stavu je právo efektivní, to znamená, že pružně reaguje na potřeby společnosti a konkrétní společenskou realitu adekvátně reflektuje. Tento ideální stav však nelze v reálném světě plně navodit.
Pokud tedy hovoříme o specifickém právním postavení žen, ty jsou v právu zohledněny kvůli dvěma faktorům: biologickému a společenskému. 
Základními problémy či spíše okruhy, které v právu v podstatě reflektují specifika obou pohlaví a zároveň mají tendenci být oběma pohlavími odlišně nahlížena, jsou okruhy:
1.	Rovnost a rovné zacházení, diskriminace a ochrana před ní.
2.	Trh práce, pracovní uplatnění a odměňování včetně sladění rodinného a profesního života.
3.	Sexualita, reprodukce, rodičovství.
Pokud hovoříme o specifickém právním postavení mužů, pak i zde má být problematika nahlížena optikou biologicko-sociálních daností muže. Nicméně pojem mužská práva se v euro-americké civilizaci stále ještě neustálil, tudíž specifika mužů jsou sociálně i právně přehlížena, což má zásadně negativní dopad zejména na muže s postižením, kterým mnohdy existující socio-kulturní regulativy neposkytují dostatečnou ochranu např. před diskriminačními jevy.
Je zřejmé, že díky rozdílům mezi oběma pohlavími existují odlišnosti biologické a fyzické, ale i rozdíly dané různými vzorci chování, růzností sociálních funkcí a rolí, odlišnými životními aspiracemi a prioritami. Podstatou teorie rovnosti mužů a žen je právo na stejnou míru příležitostí, jimiž lze dosáhnout životního uspokojení, které bývá u mužů a u žen zpravidla představováno například adekvátní rovnováhou profesního i rodinného/osobního života, ovšem při zohlednění rozdílnosti preferencí odlišných životních hodnot. Diverzita mezi pohlavími, a to jak biologická, tak sociální a vztahově hodnotová, existuje jak mezi muži a ženami bez postižení, tak i mezi muži a ženami s postižením.
Žena bez postižení má jiné potřeby a jiné vnímání světa než stejně starý muž bez postižení, to je jasný společensky uznávaný fakt.
Stejně tak má žena s postižením jiné potřeby než muž s postižením a vice versa – muž s postižením má obvykle jiné potřeby než žena s postižením. Tento fakt se však do společenského povědomí dostává jen pomalu. Dalším problémem je, že český právní řád nezná pojem „žena / muž s postižením“ a dokonce ani nemá žádný sjednocující právní termín pro pojem osoba s postižením. Každé odvětví českého práva pojímá pojem osoba se zdravotním postižením trochu jinak. Kupříkladu z hlediska práva sociálního zabezpečení je vymezen například pojem „osoby se zdravotním postižením“, což jsou v kontextu práva sociálního zabezpečení ČR fyzické osoby, které jsou 
-	orgánem sociálního zabezpečení uznány invalidními ve třetím stupni, 
-	orgánem sociálního zabezpečení uznány invalidními v prvním nebo druhém stupni, 
-	rozhodnutím úřadu práce uznány zdravotně znevýhodněnými.
Tedy pojem zdravotního postižení je zde vymezen pouze z hlediska zdravotního omezení, v podstatě z hlediska lékařského, vymezení pojmu je pak typicky bezpohlavní.
Pojem „rovné příležitosti pro muže a ženy“ označuje právní a sociální absenci překážek bránících občanům na základě jejich pohlaví v účasti na ekonomice, politice a v sociální oblasti. Pojem „rovné zacházení s muži a ženami“ je v právu definován jako stav, v němž neexistuje diskriminace z důvodů pohlaví, ať přímá či nepřímá, postihující osobu z důvodu rodinného stavu atp. Pojem rovných příležitostí lze rozdělit na tyto složky, které je nutné naplnit, aby rovné příležitosti pro muže a ženy vskutku existovaly.
1)	podpora rovnosti žen a mužů v hospodářském životě,
2)	podpora rovné účasti a zastoupení,
3)	podpora rovného přístupu a plného využívání sociálních práv pro ženy a muže,
4)	podpora rovnosti pohlaví v občanském životě,
5)	podpora změn genderových rolí a stereotypů.
V prosinci roku 2000 byla na zasedání Evropské rady v Nice přijata Charta základních práv Evropské unie, která byla začleněna do ústavní smlouvy EU. Charta stanoví občanská, politická, ekonomická a sociální práva evropských občanů. Jedním z principů Charty je princip rovnosti a v jejím rámci rovnosti mužů a žen.
V oblasti rovného postavení žen a mužů je vytyčeno několik stěžejních témat, kterými jsou:
•	ekonomická nezávislost pro ženy a muže;
•	sladění soukromého a profesního života;
•	rovné zastoupení v rozhodovacích procesech;
•	odstranění všech forem násilí založeného na pohlaví;
•	překonávání a odstranění stereotypů v oblasti pohlaví 
•	podpora rovného postavení žen a mužů v zahraniční a rozvojové politice.

Stěžejní mezinárodní dokumenty týkající se ženských práv:
Úmluva o odstranění všech forem diskriminace žen (1979) 
Deklarace o odstranění diskriminace žen (1967) 
Deklarace o odstranění násilí páchaného na ženách (1993)
Úmluva o zákazu diskriminace ve vzdělání (1960)
Úmluva Mezinárodní organizace práce č. 111
Úmluva o politických právech žen (1952) publikovaná pod č. 46/1955 Sb., vyhláška ministra zahraničních věcí ze dne 27. července 1955.

Vidíme, že snahy o zrovnoprávnění žen se začaly prosazovat v poměrně masivní míře již od let padesátých a požadavek rovných příležitostí pro obě pohlaví brzy jasně obsáhl prakticky všechny oblasti života společnosti. Oproti tomu mezinárodně právní dokumenty snažící se o zrovnoprávnění osob s postižením začaly být vytvářeny a přijímány až na přelomu šedesátých a sedmdesátých let 20. století, tedy s poměrně citelným opožděním oproti počátku prosazování práv žen. Navíc po dlouhá léta bylo v popředí zájmu spíše odstranění diskriminace zdravotně postižených osob v oblasti mobility, zdravotní péče a sociálního zabezpečení. 
Problematika týkající se typicky ženských témat a zdravotního postižení, tedy zejména mateřství, plánovaného rodičovství a politických práv žen s postižením, začala být akcentována až v době nedávné. Je pravdou, že ženy s postižením by měly požívat stejnou ochranu jako ženy bez postižení, jelikož ženská práva jsou lidská práva a lidská práva neodmyslitelně náleží i osobám s postižením.
Samozřejmě stále trvá problém ohledně nedostatečné etablace mužských práv a to jak mužských práv mužů bez postižení, tak i mužů s postižením.
Osoby s postižením obecně se často setkávají s diskriminací. Podle nedávného britského sociologického výzkumu na dané téma jsou statisticky nejdiskriminovanější skupinou muži s postižením středního věku. 
Ve druhé polovině 20. století začaly sílit tendence a iniciativy směřující ke zrovnoprávnění osob s postižením ve společnosti. Výrazněji se začalo postavení osob s postižením v zemích bývalého sovětského bloku zlepšovat v letech osmdesátých, postupné zrovnoprávňování pobíhá od poloviny 90. let minulého století.
Naprosto stěžejním dokumentem na tomto poli je Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením. 
Úmluva vstoupila v platnost na základě svého článku 45 odst. 1 dne 3. května 2008. Pro Českou republiku vstoupila v platnost podle odst. 2 téhož článku dne 28. října 2009. Úmluva ve svém čl. 6 výslovně zmiňuje práva žen s postižením. Je tedy nesmírně důležité a pro české ženy s postižením povzbuzující, po letech přehlížení žen s postižením v ČR, že tato Úmluva je závazná i pro ČR.
Dle čl. 6 této Úmluvy platí, že: státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, uznávají, že ženy a dívky se zdravotním postižením jsou vystaveny mnohonásobným formám diskriminace, a přijmou vhodná opatření, aby jim zajistily plné a rovné užívání všech lidských práv a základních svobod.
Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, přijmou veškerá příslušná opatření k zajištění plného rozvoje, pokroku a posilování postavení žen, aby jim zaručily uplatnění a užívání lidských práv a základních svobod stanovených touto úmluvou. 
Jaká je tedy situace postižených žen v ČR? Dodržuje náš stát vskutku své závazky vyplývající z mezinárodních smluv ve vztahu k ženám s postižením?
Antidiskriminační zákon
Diskriminace obecně znamená uplatňování rozdílných podmínek; rozlišování, omezení nebo odnětí práv určité kategorii osob pro společenské nebo ekonomické postavení, národnost, rasu, náboženství, pohlaví, politické názory apod.; záměrné znevýhodnění určitých subjektů vytvářením nerovných podmínek.
Antidiskriminační zákon garantuje právo na rovné zacházení a zákaz diskriminace v řadě oblastí, které jsou pro život a integraci zdravotně postižených velice důležité. Mezi ně patří zejména právo na zaměstnání a přístup k zaměstnání, sociální zabezpečení, přiznání a poskytování sociálních výhod, přístup ke zdravotní péči a jejímu poskytování, přístup ke vzdělání a jeho poskytování, přístup ke zboží a službám atd.

Diskriminace a ochrana před diskriminací v českém právním řádu

Antidiskriminační zákon vymezuje formy diskriminace a stanovuje situace, ve kterých je rozdílné zacházení přípustné (pokud sledují legitimní cíl). Podle antidiskriminačního zákona se o diskriminaci jedná v zásadě v případech, kdy je s člověkem zacházeno rozdílně z důvodu rasy, etnického původu, národnosti, pohlaví, sexuální orientace, věku, zdravotního postižení, náboženského vyznání, víry, světového názoru. Zde je tedy ženám s postižením poskytnuta zdvojená ochrana, jelikož je zřejmé, že tyto ženy jsou vystaveny dvojí formě diskriminace – z důvodu ženství i z důvodu postižení. Mužům s postižením poskytuje antidiskriminační zákon ochranu pouze z titulu zdravotního postižení.
Specifická témata reflektující i diverzitu pohlaví jsou upravena v následujících odvětvích práva. (Toto téma jsme pojali tak, abychom upozornili na alespoň některé problémy, existující v českém právu. Jde zejména o ty právní úpravy, které mohou výrazně ovlivnit rodinný a profesní život osob se zdravotním postižením. V závislosti na pohlaví může být intenzita ovlivnění rozdílná.)
Pracovní právo

Pracovní právo upravuje například zvláštní pracovní podmínky žen, rovné odměňování, rovný přístup k zaměstnání, ochranu zaměstnanců před diskriminací na pracovišti. Specifické pracovní podmínky mužů jako genderové skupiny upraveny nejsou. 
Dle § 16 zákoníku práce č 262/2006 Sb. jsou zaměstnavatelé povinni zajišťovat rovné zacházení se všemi zaměstnanci obou pohlaví, pokud jde o jejich pracovní podmínky, odměňování za práci a o poskytování jiných peněžitých plnění a plnění peněžité hodnoty, o odbornou přípravu a o příležitost dosáhnout funkčního nebo jiného postupu v zaměstnání.
Tedy muži i ženy by měli dostávat za stejnou práci stejnou odměnu. V případě mužů a žen s postižením však toto neplatí. V nařízení vlády o minimální mzdě je ustanovení o tom, že zaměstnavatel může snížit minimální mzdu u příjemců/kyň invalidních důchodů až o 50 procent, tedy na cca 4 000 Kč měsíčně. Tedy postižená žena může být zcela legálně dle českého práva diskriminována v oblasti rovného odměňování. Rovněž postižený muž může být v tomto bodě diskriminován oproti svým zdravým kolegům.
Zásada rovného odměňování tedy pro české ženy s postižením neplatí. Neplatí ani pro muže s postižením. Muž i žena s postižením mohou být v České republice vystaveni zcela legálně diskriminačnímu jednání v oblasti odměňování za práci oproti svým kolegům bez postižení.
Žena ani muž s postižením se nemohou dle zákona 435/2004 Sb., o zaměstnanosti, stát uchazeči/uchazečkami o zaměstnání, zařazenými v evidenci uchazečů/ek o zaměstnání za stejných podmínek jako ženy a muži bez postižení, jelikož platí, že osoba pobírající invalidní důchod pro invaliditu 3. stupně se nemůže evidovat na příslušné pobočce Úřadu práce ČR jako uchazeč/ka o zaměstnání.  Tedy lapidárně řečeno z osob pobírajících invalidní důchody pro invaliditu 3. stupně se může stát uchazečem/kou o zaměstnání s nárokem na podporu v nezaměstnanosti pouze ten/ta, komu byl příslušný invalidní důchod přiznán z důvodu uvedeného v § 39 odst. 4 písm. f zákona 155/1995 Sb. o důchodovém pojištění, v platném znění. Jsou to pouze ti/ty, kteří jsou schopni pracovat, avšak za zcela mimořádných podmínek.
Většina osob s těžším postižením, které pracují, nemá, přestože se snaží pracovat, v případě ztráty zaměstnání nárok na podporu v nezaměstnanosti. Pro ženy a muže s postižením tedy prakticky neplatí zásada rovného zacházení v sociálním zabezpečení ve stejné míře jako pro ženy a muže bez postižení. 
Spolu s novelizací zákona o zaměstnanosti v roce 2012 dojde ke zhoršení situace osob se zdravotním postižením z hlediska zaměstnanosti. 	Takováto místa jsou často jedinou možností pracovního uplatnění pro osoby s těžkým zdravotním postižením. Často jsou také možností pracovního uplatnění pro ty ženy s postižením, kterým se nedaří skloubit práci na běžném pracovním trhu s péčí  o děti a domácnost. Tyto osoby často preferují práci z domova, často již proto, že jim zdravotní stav neumožňuje denní cestování do zaměstnání, nebo je pro tyto osoby denní cestování obtížné z jiných důvodů, jako jsou bariérovost dopravy či ceny osobní asistence. Přestože novela nevylučuje možnost zřízení chráněného pracovního místa v místě bydliště zaměstnance, v §77 připravované novely je uvedeno, že ministerstvo stanoví prováděcím právním předpisem charakteristiku chráněného pracovního místa, druhy provozních nákladů chráněného pracovního místa nezbytných k provozování chráněného pracovního místa, na které lze poskytnout příspěvek podle §76, a způsob poskytování příspěvku a další skutečnosti rozhodné pro uzavření dohody o zřízení nebo vymezení chráněného pracovního místa. Charakteristika chráněného pracovního místa bude stanovena prováděcí vyhláškou - není tedy dosud jasné, jak přesně bude chráněné pracovní místo definováno. Aktuální zákon o zaměstnanosti také obsahuje v §77 ustanovení o tom, že ministerstvo stanoví prováděcím právním předpisem charakteristiku chráněného pracovního místa, jedná se o prováděcí vyhlášku č. 518/2004 Sb., kde je v § 6 k charakteristice chráněného pracovního místa uvedeno pouze následující:
Charakteristika chráněného pracovního místa a pracovního místa v chráněné pracovní dílně obsahuje popis
a)	pracovní činnosti,
b)	pracoviště a jeho umístění,
c)	pracovních podmínek. 
Poté, co vejde novela v platnost, hrozí, že zaměstnavatelé, kteří budou zaměstnávat muže a ženy se zdravotním postižením a jejichž pracoviště bude tzv. „z domova", nedostanou příspěvek dle §78. Důvod tkví v tom, že prostor, kde má být zřízené chráněné pracovní místo, musí splňovat řadu zákonných kritérií a požadavků, mj. vyjádření z hygieny, vyčlenění prostoru z bytových účelů atd. Z toho vyplývají odůvodněné obavy, že od roku 2012 nebude v praxi umožněno z bytu vytvořit chráněné pracovní místo. Což přispěje k ještě většímu sociálnímu vyloučení osob s nejtěžším zdravotním postižením a žen se zdravotním postižením ze společnosti a spolu s tím se prohloubí i míra ohrožení těchto osob chudobou.
Muž 43 let, bez postižení, podnikatel, ve společné domácnosti s ním žije o pět let mladší sestra s kombinovaným těžkým postižením: 
„Na Úřadě práce mi sdělili, že od 1. 1. 2012 nebudou povolovat zřizování chráněných míst v domácnostech zaměstnanců.“
Ohledně chráněných pracovních míst v domácnosti zaměstnance/kyně existuje ještě jeden paradox. Pokud budeme chtít od roku 2012 zřídit chráněné pracovní místo v domácnosti zaměstnance/kyně, půjde o do značné míry komplikovanou záležitost. Pokud však osoba s postižením pracuje mimo chráněný pracovní trh, pak pro to, aby mohla pracovat z domova, v praxi stačí, aby jako místo výkonu práce byla v pracovní smlouvě uvedena adresa bydliště zaměstnance.
Pokud pohlédneme na zaměstnávání osob se zdravotním postižením z jiného úhlu pohledu, nacházíme na chráněném pracovním trhu ještě další problém, který dopadá citelně na osoby s postižením, které mají vyšší vzdělání, a to bez ohledu na pohlaví. Chráněný pracovní trh není vhodným řešením pracovního uplatnění pro všechny osoby se zdravotním postižením, ovšem stávající právní úprava podporuje nejvíce zaměstnavatele s padesáti a více procenty OZP. Takovéto subjekty jsou sice na trhu práce potřebné, nicméně Úmluva o právech osob se zdravotním postižením předpokládá co nejvyšší míru integrace OZP do společnosti a tedy i na „běžný trh práce“. Zaměstnavatelé, kteří zaměstnávají většinu zaměstnanců/kyň s OZP tak, ač nechtěně, přispívají spíše k segregaci těchto osob. V povědomí české společnosti stále existuje pojem „to jsou ty firmy pro postižené“ s nádechem dojmu pracovních ghett.
Tímto samozřejmě nechceme snižovat význam a prospěšnost zaměstnavatelů zaměstnávajících většinu zaměstnanců/kyň s OZP, mají na trhu práce své nezastupitelné místo, ale je nutné mít na paměti, že chráněný pracovní trh není řešením pro všechny zdravotně postižené občany. Tyto subjekty však bohužel povětšinou neskýtají možnost seberealizace pro OZP s vysokoškolským a vyšším odborným vzděláním. 
Jestliže ještě před cca 20 lety byly osoby s těžším postižením s ukončeným vysokoškolským vzděláním spíše výjimkou v důsledku tehdejší převládající diskriminace dětí se ZP v přístupu ke vzdělání, v současnosti počty vzdělaných OZP narůstají. Přibývají zejména mladí absolventi vysokých škol, tedy OZP na prahu své pracovní kariery. Avšak vzhledem k přetrvávajícím stereotypům ve společnosti, jakož i ke stavu legislativy, kdy je nesrovnatelně více podporován chráněný trh práce a podpora integrace OZP na pracovní trh běžný je stále pouze okrajová, jsou tito mladí lidé se ZP vytlačováni na chráněný pracovní trh.
V důsledku toho dochází ke dvěma efektům. Daná OZP buď rezignuje a přijme nabízenou pozici, čímž však po čase ztratí vzděláním získaný potenciál a kvalifikaci. Anebo se naopak pokusí od své referenční sociální skupiny, tedy od osob zdravotně postižených jakožto entity, maximálně distancovat a splynout s majoritou. To vede k následujícím dalším efektům. Jednak osoby se zdravotním postižením jako sociální skupina těžko vytvářejí své vlastní elity, a menšina, která nemá elity anebo jich má málo, je majoritou podceňována (což mj. může podporovat tendence k diskriminaci). 
Osoba, která usiluje o splynutí s majoritou, přepíná své síly, což může vést ke zhoršení zdravotního stavu a tím pádem i ke zhoršení uplatnitelnosti dané OZP na trhu práce, rovněž ke zvýšení nákladů na zdravotní péči atd. Často též dochází k efektu „nepatříš tam ani tam“, kdy majorita danou osobu plně nepřijme a referenční skupina tuto osobu odvrhne, protože se příliš liší. To má negativní psychické i sociální dopady. Nadto vzhledem k nastavení sociálního systému mají OZP s vyšším vzděláním znevýhodněné postavení, jelikož se často snaží pracovat na běžném trhu práce a mívají tedy obvykle vyšší výdělky než ostatní OZP. Jsou z tohoto důvodu často vystaveny podhodnocujícímu posouzení míry postižení ze strany kompetentních orgánů sociálního zabezpečení, v důsledku čehož často nedostávají od státu ani tu míru podpory, na niž by měly oprávněný nárok. 
Typickým příkladem je např. praxe v oblasti přiznávání příspěvku na péči (PNP). Pracující OZP často nedostanou tento příspěvek vůbec anebo jen v rozsahu nejnižšího 1. stupně, který mnohdy zdaleka neodpovídá jejich skutečnému zdravotnímu stavu. Takováto situace pak vypadá následovně: zdravotně postižená osoba sice specifickou péči potřebuje, nicméně od státu nedostane téměř anebo vůbec nic, jelikož pracuje. Péči si tedy musí hradit plně nebo převážně ze svých výdělků, což je silně demotivující. Z praxe právní poradny APERIA jmenujme například případ zrakově postižené samoživitelky, které byl PNP zcela odebrán, či případ vozíčkáře, kterému byl PNP snížen na 800 Kč. Oběma bylo pří místním šetření sociální pracovnicí vytčeno „vždyť vy všechno zvládáte, když ještě můžete pracovat“. Oba tito lidé se následně obrátili na právní poradnu APERIO, kde jim byl doporučen další postup, jak potřebnou dávku znovu získat. 
Problémy na poli zaměstnanosti a zaměstnatelnosti se dotýkají ve stejné míře osob se zdravotním postižením obojího pohlaví, v širších důsledcích pak problémy na poli zaměstnání mají negativní vliv na například zakládání rodin osobami s postižením.

Rodinné právo

Velmi problematické je z pohledu žen s postižením ustanovení §34 Zákona o rodině č. 94/1963 Sb., který vyžaduje plnou způsobilost k právním úkonům jako nutný předpoklad k tomu, aby mohl být člověk nositelem rodičovské zodpovědnosti. Toto ustanovení zasahuje zejména práva osob s mentálním či duševním postižením.
Rodičovská zodpovědnost je souhrn práv a povinností rodičů vůči nezletilému dítěti, sestávající z péče o dítě, zahrnující zejména péči o jeho zdraví, jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj, dále zastupování dítěte a správy jeho jmění. To znamená, že jednotlivec musí být nositelem rodičovské zodpovědnosti, aby mohl své dítě vychovávat. 
Nelze zastírat, že zde se v podstatě jedná o diskriminaci na základě zdravotního stavu, a to diskriminaci, jež se ve svém důsledku týká převážně žen, ale i mužů s postižením. V praxi toto ustanovení zákona o rodině vede k naprosto bezprecedentní diskriminaci zejména osob s mentální retardací či osob s duševním onemocněním. Je-li osoba zbavena způsobilosti k právním úkonům, či je-li v této způsobilosti i jen omezena, přijde o rodičovskou zodpovědnost v plném rozsahu. Tedy pozbude práva i povinnosti k dítěti, nemůže o dítěti rozhodovat a nemá-li podporu např. v rodině, o dítě obvykle přijde. Ženy, příp. i muži s mentálním a psychiatrickým postižením jsou v ČR legálně kráceni na svých reprodukčních právech. Osobám s mentálním či psychickým postižením je v ČR legálně upíráno právo vychovávat vlastní děti. Jedná se v podstatě o státem podporovanou sociální sterilizaci takovýchto lidí.
Celá situace se ještě zhorší díky nové reformě zdravotnictví, jelikož reformní zákony bohužel upravují celou řadu zákroků, které představují závažný a nevratný zásah do tělesné integrity člověka, a tedy i zákroky, které mohou představovat bezprecedentní zásah do práv žen i mužů s postižením. Jde zejména o sterilizaci a interrupci. 
Nově je zaváděna možnost, aby v případě, že dotčená osoba není schopná pochopit účel zákroku, mohl být zákrok proveden i bez jejího souhlasu. Tedy v podstatě hrozí, že osobám s psychickým či mentálním postižením bude napříště nejen upřeno právo vlastní děti vychovávat, avšak bude jim i znemožněno děti mít. V právním státě je přitom jen stěží představitelné, že by tyto zákroky mohly být prováděny i přes výslovný nesouhlas pacienta. V takovém případě by se patrně jednalo o nelidské a ponižující zacházení, které je zakázané mezinárodními úmluvami i českým trestním zákoníkem. Stát by tímto v podstatě začal schvalovat násilí na osobách s postižením, a protože jsou v ČR sterilizace statisticky ve větší míře prováděny ženám a interrupce je zákrokem prakticky vykonatelným pouze na ženě, jde o velice citlivé téma z hlediska ženských práv. Nesouhlas s těmito výkony, pokud nejde o záchranu života nebo odvrácení bezprostředního ohrožení na zdraví, by neměl mít možnost prolomit ani zákonný zástupce či opatrovník, ani soud.

Osvojení a pěstounská péče

Dalším problémem z oblasti českého práva, který se výrazně dotýká práv žen i mužů s postižením, je otázka osvojení či pěstounské péče.
Náhradní rodinná výchova je právem předvídaný vztah mezi nezletilcem a jiným občanem, než je rodič dítěte, jež vzniká rozhodnutím soudu. Její obsah, tedy práva a povinnosti, se řídí zákonem podle toho, o jakou formu výchovy jde.
České právo upravuje ucelený systém náhradní rodinné péče a v závislosti na konkrétní sociální situaci dítěte umožňuje tento systém zvolit pro dítě nejvhodnější formu.
Nejintenzivněji se náhradní rodinné prostředí zabezpečuje osvojením, dalšími formami je pěstounská péče, péče poručnická a institut svěření dítěte do péče jiné fyzické osoby než rodiče. Všechny výše uvedené formy mají oporu jak v zákoně č. 94/1963 Sb., o rodině, tak v zákoně č. 359/1999 Sb., o sociálně právní ochraně dětí ve znění pozdějších předpisů.
Dle §70 zákona o rodině, 94/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů pak platí, že soud je povinen při rozhodování o osvojení dítěte nebo pěstounské péči zjistit na základě lékařského vyšetření a dalších potřebných vyšetření zdravotní stav osvojitelů, jejich osobnostní dispozice a motivaci k osvojení a posoudit, zda se nepříčí účelům osvojení a s výsledky svého šetření seznámit osvojitele i zákonného zástupce osvojence. Nikde není jasně stanoveno, jaký zdravotní stav osvojitele se příčí či naopak nepříčí účelům osvojení, vše je v podstatě na zvážení soudu. V praxi to znamená, že ženy i muži s postižením mají velmi ztížený přístup k tomu, aby získali dítě do osvojení anebo do pěstounské péče. A to mnohdy i v případech, kdy jsou pokrevními příbuznými dítěte.
Citace výpovědi osoby s postižením.
Žena, 39 let, dg. DMO, 2 děti školního věku, vdaná, manžel má blíže nespecifikované interní onemocnění: 
„Před dvěma lety mi tragicky zahynula nevlastní sestra, byla svobodnou matkou ročního chlapečka. Chtěli jsme jej s mužem do péče, ale sociálka to nedoporučila kvůli mému postižení a soud se k tomuto názoru přiklonil. Chlapec šel k mojí matce, která se se mnou následně dohodla, že se v péči o synovce budeme všichni střídat. Nyní má matka nového přítele a synovec je již přes tři měsíce v podstatě pořád u nás. Funguje to dobře, krásně nám zapadl do rodiny, jen se bojím, že kdyby se na to přišlo, nebo se s mojí mámou něco stalo, tak chlapec skončí v ústavu. Mně by ho asi nedali.“

Asistovaná reprodukce

Dalším, zejména žensky citlivým tématem je asistovaná reprodukce. Dle zákona 20/1966 Sb. o péči o zdraví lidu platí, že asistovanou reprodukci podle § 27 odst. 1 písm. b) je možné provést u ženy v plodném věku, jestliže provedení asistované reprodukce nebrání její zdravotní stav. Za posouzení zdravotní způsobilosti příjemkyně odpovídá lékař/ka, který tuto asistovanou reprodukci provádí. 
Jaké však existují zdravotní kontraindikace k umělému oplodnění? To nedokážeme jednoznačně stanovit. Vše totiž závisí na posouzení konkrétního případu konkrétním lékařem/kou. Všeobecnou kontraindikací jsou patrně míněny stavy, které potencionálně mohou ženu ohrožovat na životě. Lékař/ka by tedy neměl/a asistovanou reprodukci nikdy zakazovat, pouze ženě vysvětlit své doporučení / nedoporučení výkonu. Nicméně v praxi může toto ustanovení a zejména jeho vágnost vést k diskriminaci žen se zdravotním postižením v přístupu k asistované reprodukci a léčbě neplodnosti.
Dvaadvaceti zdravotníkům/icím, pracujícím v oboru gynekologie, byla anonymně položena otázka, zda by doporučili nebo provedli asistovanou reprodukci neplodné ženě, která je zároveň ženou s těžším zdravotním postižením.
Dotázaní/é odpověděli takto: 
•	Ano – 3 (13,6 %)
•	Nevím, nedovedu posoudit – 2 (9 %)
•	Ano, ale pouze po konzultaci s odborníkem z jiného oboru -  6 (27 %)
•	Pouze se souhlasem rodiny dotčené ženy – 7 (32 %)
•	Rozhodně ne – 4 (18 %)

Výsledky výše uvedeného mini průzkumu poukazují k tomu, jaké je postavení žen s postižením při léčbě neplodnosti.
Postavení osob a zejména žen z hlediska poskytování zdravotní péče v oblasti reprodukce a rodičovství komplikuje i řada stále zažitých mýtů a předsudků spojených s lidmi s postižením a to i v řadách odborné veřejnosti.
Do právní poradny pro rodiče občanského sdružení APERIO přišel před nedávnem následující dotaz: 
„Mám přítelkyni, která je od dětství na vozíčku, letos končí střední školu. Rádi bychom se vzali a měli rodinu, gynekoložka mé přítelkyně ale tvrdí, že když má zdravotní postižení, tak se smí vdát jen se souhlasem rodičů anebo soudu a kdyby byla těhotná, muselo by s těhotenstvím souhlasit koncilium, tedy celá skupina lékařů. Přijde mi to nějaké zvláštní. Jaký je váš názor? A jaké jsou naše případné šance na adopci, pokud by opravdu ze zdravotních důvodů nešlo mít vlastní děti?“
Tazatelům se zde dostalo od lékařky mnoho nepravdivých informací. Kdyby se zmíněný muž nedotázal v právní poradně, patrně by takováto mylná informace z úst lékařky tyto dva mladé lidi ovlivnila a poškodila na celý život.
Realita dle platného českého práva je následující:
Uzavření manželství 

České právo nijak nediskriminuje osoby se zdravotním postižením v otázkách uzavírání manželství. Pokud jsou nevěsta i ženich plně způsobilí k právním úkonům (což je patrně v uvedeném případě splněno), pak mohou uzavřít manželství za zcela stejných podmínek jako muži a ženy bez postižení. Souhlasu rodiny není u zletilých osob s postižením třeba. 
Již relativně dlouhou dobu je součástí právního řádu ČR Úmluva o právech osob se zdravotním postižením. Nová úmluva vznikla na půdě OSN. Tím, že byla ratifikována parlamentem České Republiky a následně publikována ve Sbírce zákonů ČR, se stala součástí právního řádu ČR a práva zaručená osobám se zdravotním postižením v této úmluvě jsou nyní právně vymahatelná. Úmluva o právech osob se zdravotním postižením má jakožto mezinárodní smlouva v oblasti lidských práv sílu zákona ústavního, stojí tudíž zjednodušeně řečeno „nad“ zákony a ostatními právními předpisy. Článek 6 této úmluvy stanoví: Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, uznávají, že ženy a dívky se zdravotním postižením jsou vystaveny mnohonásobným formám diskriminace, a přijmou vhodná opatření, aby jim zajistily plné a rovné užívání všech lidských práv a základních svobod. A čl. 23: 
1.	Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, přijmou účinná a odpovídající opatření k odstranění diskriminace osob se zdravotním postižením ve všech záležitostech týkajících se manželství, rodiny, rodičovství a osobních vztahů a k dosažení rovných podmínek s ostatními, s cílem zajistit:
a)	uznání práva všech osob se zdravotním postižením, které dosáhnou věku pro uzavření manželství, uzavřít sňatek a založit rodinu na základě svobodného a plného souhlasu budoucích manželů;
b)	uznání práva osob se zdravotním postižením svobodně a zodpovědně rozhodnout o počtu svých dětí a jejich věkovém odstupu, stejně jako práva na přístup k věku odpovídajícím informacím, sexuální výchově a výchově k plánovanému rodičovství, a na poskytnutí nezbytných prostředků, které by jim umožnily uvedená práva realizovat;
c)	zachování fertility osob se zdravotním postižením, včetně dětí, na rovnoprávném základě s ostatními.
2.	Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, zaručí práva a povinnosti osob se zdravotním postižením pokud jde o opatrovnictví, poručnictví, svěřenectví a adopci dětí nebo obdobné instituty, jestliže existují ve vnitrostátní legislativě; ve všech případech musí být předním hlediskem nejlepší zájem dítěte. Státy, které jsou smluvní stranou této úmluvy, poskytují osobám se zdravotním postižením při plnění jejich rodičovských povinností odpovídající podporu.
Z uvedeného vyplývá, že osoba s postižením má plné právo se vdát / oženit a nemusí žádat o souhlas soudu ani rodičů. Manželství se uzavírá svobodným a úplným prohlášením muže a ženy o tom, že spolu vstupují do manželství (prohlášení snoubenců), učiněným před matričním úřadem, případně obecním úřadem v jeho obvodu (občanský sňatek) nebo před orgánem církve nebo náboženské společnosti, oprávněné k tomu zvláštním předpisem (církevní sňatek). Prohlášení se činí veřejně a slavnostním způsobem v přítomnosti dvou svědků.

Mateřství  

O tom, zda partneři chtějí mít děti a kolik a kdy atp. rozhodují konkrétní partneři a budoucí rodiče. Lékaři/ky nejsou oprávněni osobám s postižením jakkoli zasahovat do soukromého a rodinného života. Lékař/ka svého klienta/klientku může (musí) upozornit na možná rizika spojená s těhotenstvím v konkrétním případě, avšak zakázat těhotenství oprávněn není.
Poradna APERIO tazatelům odpověděla dle platných právních předpisů a ženě bylo taktně doporučeno změnit poskytovatele zdravotních služeb. Je však znepokojující otázkou, kolika lidem s postižením jsou běžně poskytovány takto zavádějící informace, které je mohou ve svém důsledku poškodit.
Lidem se zdravotním postižením by v oblasti poskytování zdravotní a související péče mohlo pomoci pečlivé a sociálně korektní stanovení rozsahu standardů a nadstandardů.
Například samostatný pokoj v nemocnici (porodnici) je pro osoby bez postižení opravdu jen nadstandardem, bez něhož se lze obejít. Pro paraplegičku po porodu je však samostatný pokoj (a případně i ubytování doprovodu) mnohdy jedinou možností, jak se po porodu starat o novorozené dítě, tj. jedinou možností, jak standardně zvládnout pobyt ve zdravotnickém zařízení. 
Či další ilustrativní příklad - standardní sádra je jistě zcela dostačující léčba zlomeniny u osob bez postižení. Pro spastiky však může být z hlediska standardního zvládání průběhu léčby mnohdy vhodnější sádra nadstandardní, lehčí. Vše v tomto bodě závisí na tom, jak budou nadstandardy nastaveny.

K pojmu ženská versus mužská práva

Co jsou tedy ženská práva a specifické otázky právního postavení žen a mužů?
Samotný pojem práva žen, resp. ženská práva, je poněkud zavádějící. Žena nemá v podstatě jiná práva než muž, je pouze nositelkou lidských práv. Práva žen a dívek jsou nezcizitelná, nedělitelná a nepromlčitelná součást všeobecných lidských práv, která rovněž zahrnují koncept reprodukčních práv. Ochrana žen spadá do kategorie lidských práv, ženská práva jsou lidskými právy. 
Pokud hovoříme o ženských právech, nabízí se pak i otázka existence tzv. mužských práv, která by souvisela s postavením mužů. Tento pojem se ovšem nepoužívá a v mezinárodních dokumentech jej nenalezneme. Právo tedy nemůže vycházet jen z formální rovnosti, nemůže vůbec nepřihlížet k biologické a sociální nerovnosti. 
Tím vzniká problém skutečných a zdánlivých privilegií a diskriminace. Právo musí tyto problémy řešit, tj. musí zmírňovat handicapy, dorovnávat šance, mírnit míru znevýhodnění. To de facto znamená, že někomu dá více práv než jiným. V případech, kdy se jedná o odstranění handicapu, se však nebude jednat o neopodstatněné privilegium (Gerloch, 2001). Již samotná existence ženských práv naznačuje, že dlouhodobým problémem euro-americké civilizace je existence anebo alespoň reálná hrozba diskriminace žen.
Totéž platí v otázce práv osob s postižením, nejde o privilegia, ale o sanaci dopadů daného postižení z hlediska socio-kulturního.

Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení

Vzhledem k tomu že problematika zdravotního postižení zatím není pojímána genderově, prosazují se ženská práva postižených žen jen velmi obtížně. Ženy s postižením by měly mít, a mnohdy mají, garantována stejná práva jako ženy bez postižení, nicméně v praxi se setkávají s diskriminací častěji. 
Některé právní předpisy České republiky ženy s postižením otevřeně diskriminují právě z důvodu zdravotního postižení, typicky v oblastech rovného odměňování v práci a reprodukčních a rodičovských práv.

Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži

V případě mužů se zdravotním postižením je situace obdobná jako u žen se zdravotním postižením. Muži s postižením mají i před zákonem obtížné postavení v otázkách odměn za práci a rodičovských a reprodukčních práv. Situace těchto mužů je však o to horší, že mužská práva ještě zdaleka nebyla společensky etablována.

NESTÁTNÍ NEZISKOVÉ ORGANIZACE ZAMĚŘENÉ NA PROBLEMATIKU ŽEN SE ZDRAVOTNÍM POSTIŽENÍM 

Nejprve je nutno vymezit obsah pojmu nestátní neziskové organizace. Neziskové organizace pracují nezávisle na státu a jejich činnost obvykle prospívá veřejnému blahu společnosti. Nestátní nezisková organizace, někdy uváděno též jako nevládní nezisková organizace, anglickou zkratkou označovaná NGO (Non-Governmental Organization), je organizace nezřizovaná státem a na státu nezávislá, která je určena k veřejnosti prospěšné činnosti nebo k neziskové činnosti pro soukromý prospěch konkrétních osob, které jsou nějak znevýhodněny. Světová banka považuje za nevládní neziskové organizace kromě nevládních univerzit a výzkumných pracovišť především organizace, jejichž aktivity „zmírňují utrpení, podporují zájmy chudých, chrání životní prostředí, poskytují základní sociální služby nebo vedou k rozvoji komunit“.
Nestátní nezisková organizace (NNO) není v České republice vymezena jako právní termín. Pevně vymezena není ani právní forma či status právnické osoby, ale jde o termín již do značné ustálený ve společensko-ekonomických textech, i o jakési sebe-označení organizací. Rovněž jde o ustálený termín v praxi veřejné správy. Nestátními neziskovými organizacemi v České republice mohou být subjekty, pokud v nich nemá účast stát a nejsou na něm závislé, například:
•	občanské sdružení podle zákona č. 83/1990 Sb.,
•	obecně prospěšná společnost podle zákona č. 248/1995 Sb.,
•	nadace nebo nadační fond podle zákona č. 227/1997 Sb.
•	registrovaná církev nebo náboženská společnost nebo jimi zřízená tzv. církevní právnická osoba podle zákona č. 3/2002 Sb.
Problematika existence, činnosti a financování (fundraising) nestátních neziskových organizací („neziskového sektoru“), je v České republice monitorována Informačním centrem neziskových organizací (ICN), o. p. s. Registrace nevládních neziskových organizací a státní dozor nad nimi přísluší podle jejich typu státním úřadům, obvykle příslušným ministerstvům. Nejčastějšími právními formami nestátních neziskových organizací v ČR jsou pak z hlediska jejich počtu a zaměření činnosti občanská sdružení. Dále pak nadace a nadační fondy, obecně prospěšné společnosti, církve a náboženské společnosti.
Při zpracovávání analýzy opět narážíme na nedostatek dat ze sledované oblasti, ale i na nedostatky v obecném povědomí. 
Nalezené neziskové organizace lze rozdělit na:
a)	Organizace zabývající se ženami 
b)	Organizace zabývající problematikou zdravotního postižení, které lze dělit na členské organizace NRZP ČR a ostatní.
Členská základna NRZP ČR čítá 112 členských organizací, členskou základnu členských organizací nelze považovat za genderově strukturovanou, organizace vystupují genderově neutrálně. 
Evidence nestátních neziskových organizací (Evidence NNO) na http://www.isnno.cz/evidencennov10001/DesignPages/SeznamNNO.aspx při zadání kritérií „sociální oblast" a „osoby se zdravotním postižením" vyhledala 196 organizací splňujících tato kritéria. Cílovou skupinu „ženy" anebo „ženy s postižením", ani oblast činnosti "ženská práva" popř. "gender" vyhledávač evidence zadat neumožňuje. Stejná situace je u cílové skupiny "muži". Prostě pojem žena i pojem muž není v této evidenci zohledněn. Velmi špatně se v této evidenci hledá, i pokud zadáme "žena" či "muž" do fulltextu vyhledávání. Tedy i Evidence nestátních neziskových organizací není zjevně nakloněna genderovému pohledu na svět.
Následně bylo dohledáno na internetových vyhledávačích 23 NNO, které se zaměřují převážně na ženy a ženská práva. Organizací zaměřených na muže a práva mužů jsme napočítali pouze 6 (Český svaz mužů, Aliance pro děti a rodiče, Sdružení za dodržování práv dětí a rodičů v České republice, K213, Chlapi v akci, Liga otevřených mužů).
Z oslovených NNO zaměřených na ženy uvedly ve své činnosti zaměření na ženy s postižením 5 organizací: Mamma HELP, Sdružení pacientek s nádorovým onemocněním prsu, Domov Dana občanského sdružení SPMP ČR, ALMA FEMINA o. s., Rett Community. Též APERIO – Společnost pro zdravé rodičovství, nabízí a poskytuje poradenství ženám (rodičům) se zdravotním postižením.
U třech těchto organizací však zaměření na ženy s postižením vyplývá ze samotného středobodu zájmu dané organizace. Pokud organizace sdružuje např. ženy s onemocněním prsu, pak z podstaty tohoto zaměření vyplývá jaksi samo od sebe, že se zaměřuje na osoby postižené onemocněním, které postihuje téměř výhradně ženy, a tedy taková organizace se nutně zaměří na ženy s tímto postižením.
Z „mužských“ NNO se na muže s postižením primárně nezaměřuje ani jediná.
Při vypracovávání této části analýzy bylo poněkud nepříjemným překvapením, že NNO zaměřující se na pomoc ženám, které se staly obětí násilí anebo sexuálních ataků, se v podstatě vůbec nezabývají problematikou žen s postižením, přestože ženy s postižením jsou až 6 krát více ohroženy např. domácím násilím, než ženy zdravé. Výjimkou je o. s. ELEKTRA pomáhající osobám, které se staly oběťmi sexuálního zneužíváním v dětství, sexuálního násilí či znásilnění. Zmíněná organizace se snaží zvládat tuto problematiku i u osob s postižením. 
Jak je z výše uvedeného patrné, organizací určených ženám, které se zaměřují i na problematiku zdravotního postižení, je zatím velmi málo.
Dalším zjištěním při oslovování NNO zaměřených na osoby s postižním bylo, že často zužují problematiku pohlaví pouze na rozdílné hygienické potřeby při poskytování osobní asistence. 
Relativně málo je v praxi počítáno s rodičovstvím osob se zdravotním postižením.

Výpovědi osob s postižením.
Žena, věk 35 let, dg. DMO, hemiparesis. Jedno dítě ve věku 4 let, rozvedená:
„Nemohu se dost dobře zúčastnit rekondičního pobytu v XY organizovaného NNO XY, tyto pobyty obvykle nepočítají s přítomností malých dětí účastníků. Když bych se zúčastnila některé z aktivit, neměla bych syna kam dát. Když byl syn malý a já onemocněla, musela jsem využít služeb osobní asistence. Poslali zkušeného asistenta, který však vůbec neuměl zacházet s dětmi, přestože jsem při objednávce služeb zdůraznila, že mi budou muset po dobu léčení pomáhat hlavně s péčí o batole. Taky mi vadí, že když se chci zorientovat ve službách neziskovek v našem regionu, obvykle nenacházím informaci, zda se mohu zúčastnit nějaké jejich akce s dětmi.“
Muž, 38 let, dg. DMO triparesis, epilepsie, vozíčkář, svobodný:
„Po smrti rodičů jsem se ocitl v sociálně komplikované situaci, kterou jsem nejdřív nechtěl řešit za pomoci státu kvůli své obavě z úřadů. Obrátil jsem se na NNO poskytující sociální poradenství, krátkodobé ubytování a sociální pomoc osobám ohroženým sociálním vyloučením. Když jsem tam zavolal, byli ochotni pomoci. Když jsem však sdělil, že jsem vozíčkář, najednou obrátili, že s tímhle nemají zkušenosti a že „tyhle případy“ si řeší stát“.
Žena, 32 let, dg. Retinopatie, praktická slepota, vdaná, nyní v 33. týdnu těhotenství: 
„Mrzí mne, že v kraji, kde žiju, jsem nenašla kurz pro zrakově postižené maminky. Nejbližší jsem našla v Brně, to je ale skoro 150 km. Přitom běžných kurzů je všude plno, mám pocit, že se se mnou někdy prostě nepočítá a to mě mrzí.“
Ženy i muži s postižením bývají často vystaveni genderově degradujícím soudům, někdy i atakům ze strany rodiny, přátel a společnosti obecně, protože takřka nikdo nepředpokládá, že by dokázali naplnit “klasickou“ a “tradiční“ ženskou či mužskou roli. V naší společnosti je postižení vnímáno stále spíše negativně. Tuto představu podporuje i fakt, že rodinný, sexuální anebo řekněme specificky „ženský“ život žen s postižením je prezentován v médiích stále pouze výjimečně. Ženské hnutí jakoby nepovažovalo ženy s postižením za plnohodnotné ženy. Organizace zdravotně postižených osob zase vystupují jako by reprezentovaly genderově homogenní skupinu. 
Muži s postižením jsou na tom ještě hůře. Je málo NNO zaměřených na muže a žádná z nich nebere v potaz specifické problémy mužů s postižením. Muž s postižením není často mužským světem přijímán, jelikož neodpovídá archetypu muže - lovce. Není mu důvěřováno jako muži - živiteli. Zatímco genderová identita žen je stigmatem postižení narušena, u mužů je tento stigmatizující dopad postižení ještě horší, s trochou nadsázky lze říci, že muž s postižením je vnímán, jako by nebyl mužem.

Porovnání v dané oblasti
Situace zdravotně postižených žen ve srovnání se zdravotně postiženými muži

Jen málo NNO zaměřených na ženy si vede alespoň statistiku, zda a jak často se na ně obrací klienky s postižením. V ČR existuje pouze 5 NNO specificky zaměřených na ženy s postižením. „Mužské“ NNO v problematice postižení tápou ještě více.
NNO  v ČR často přehlížejí fakt, že lidé s postižením mají nějaké pohlaví. Žena s postižením má obecně výrazně horší situaci, pokud se chce v neziskovém sektoru dočkat pomoci zaměřené na specificky ženskou problematiku (násilí na ženách, mateřství, ženská sexualita atp.), než žena bez postižení. 
Existence mužů s postižením je v NNO opomenuta úplně.

Situace zdravotně postižených žen ve srovnání s ostatními ženami bez zdravotního postižení

Výrazně lepší je v tomto bodě postavení žen bez postižení. Žena se zdravotním postižením je vystavena dvojí diskriminaci. Problémy těchto žen jakoby téměř neexistovaly, jelikož ani NNO zaměřené na zdravotně postižené, ani feministické hnutí a na něj navázané NNO neumí plně řešit problémy žen se zdravotním postižením.
I zde se ukazuje, že společnost vnímá osobu s postižením, muže stejně jako ženu, jako bezpohlavní, jako sexuálně neutrální.

LITERATURA

Analýza příčin nízké zaměstnanosti zdravotně postižených žen: Závěrečná zpráva pro Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR – projekt HR137/05. Factum Invenio. 2005.
Baladerian, N. 1991. Sexual abuse of people with developmental disabilities. Sexuality and Disability, 9 (4).
Barša, Pavel. 2002. Panství muže a touha ženy. Feminismus mezi psychoanalýzou a poststrukturalismem. Praha: Sociologické nakladatelství.
Beck, Ulrich, Elizabeth Beck – Gernheim. 1995. The normal chaos of love. Cambridge: Polity Press.
Beck, Ulrich. 2004. Riziková společnost. Na cestě k jiné moderně. Praha: Sociologické nakladatelství.
Bierzová, Jana. 2006. „Rozdělení domácích prací v rodinách s dětmi.” In: Gender, rovné příležitosti, výzkum. 2006(1):20-27.
Bobek, Michal, Pavla Boučková, Zdeněk Kůhn (eds.). 2007. Rovnost a diskriminace. Praha: C.H.Beck.
Gerloch, Aleš.  2001. Teorie práva. Plzeň: Aleš Čeněk.
Giddens, Anthony. 2005. Sociologie. Praha: Argo.
Hodnocení projevů diskriminace v přístupu k zaměstnání a v pracovněprávních vztazích z pohledu Úřadů práce. Poradna pro občanství, občanská a lidská práva. 2004.
Křížková A., Hašková H. 2003: Průzkum veřejného mínění o postavení žen na trhu práce. Dostupné na: http://www.mpsv.cz/files/clanky/957/zprava.pdf.
Květoňová, Lea (ed). 2007. Vysokoškolské studium se zajištěním speciálně-pedagogických potřeb. Brno: Paido.
Ludíková, Libuše a kolektiv. 2010. Specifika edukace žáků se speciálními potřebami s přesahem do sféry pracovního uplatnění. Univerzita Palackého v Olomouci.
Miner Horace (ed.). 1956. „Body Ritual among the Nacerima“, In American Anthropologist. Vol. 58, pp 503-7.
Miskolczi, Martina, Jitka Langhamrová. 2011. Analýza zaměstnanosti a nezaměstnanosti vybraných skupin populace v době ekonomické krize. http://kdem.vse.cz/resources/relik11/sbornik/download/pdf/132-Miskolczi-Martina-paper.pdf.
Murphy Robert: Umlčené tělo. Praha: Argo.
Národní plán vytváření rovných příležitostí pro osoby se zdravotním postižením na období 2010 - 2014. Vláda ČR. 2011. http://www.vlada.cz/cz/ppov/vvzpo/dokumenty/narodni-plan-vytvareni-rovnych-prilezitosti-pro-osoby-se-zdravotnim-postizenim-na-obdobi-2010---2014-70026/.
Petra Kubálková, Tereza Wennerholm Čáslavská (ed.). 2010. Ženy a česká společnost: Hodnocení implementace Pekingské akční platformy na národní a mezinárodní úrovni (Peking +15). Praha : Otevřená společnost o.p.s., Centrum ProEquality. http://www.proequality.cz/res/data/007/000852.pdf
Pikálková, Simona. 2003. Mezinárodní výzkum násilí na ženách - ČR/2003. http://studie.soc.cas.cz/upl/texty/files/200_04-2%20opr%20zformatovany%20text%204%20pro%20tisk.pdf
Rezoluce Valného shromáždění OSN 48/104 ze dne 20.12.1993
Sobsey, D. & Varnhagen, C. 1989. „Sexual abuse and exploitation of people with disabilities: Toward prevention and treatment“. In M. Csapo and L. Gougen (eds.) Special Education Across Canada. Vancouver: Vancouver Centre for Human Developmental and Research, pp 199-218.

Sobsey, D. 1994. Violence and abuse in the lives of people with disabilities: The end of silent acceptance? Baltimore: Paul H. Brookes Publishing Co.

Úvodní zpráva České republiky o opatřeních přijatých k plnění závazků podle Úmluvy o právech osob se zdravotním postižením. MPSV. 2011.
Večeřa, Miloš, Martina Urbanová, 1996. Základy sociologie práva.  Praha: Linde.
Ženy a muži v datech. ĆSÚ. 2008. http://www.czso.cz/csu/2008edicniplan.nsf/t/23003261E8/$File/14150806o.pdf

Webové stránky
•	Český statistický úřad. http://www.czso.cz
•	Bílý kruh bezpečí. http://www.bkb.cz/
•	Persefona http:// http://www.persefona.cz/
•	Rosa http://www.rosa-os.cz/
•	Orfeus http://www.orfeus-cr.cz 
•	Dobromysl http://www.dobromysl.cz/ 
•	Ministerstvo práce a sociálních věcí http://www.mpsv.cz/cs/
•	Ministerstvo vnitra http://www.mvcr.cz/
•	MŠMT http://www.msmt.cz/sport
•	Ministerstvo kultury http://www.mkcr.cz/
•	ESF ČR http://www.esfcr.cz

APERIO – Společnost pro zdravé rodičovství je servisní organizací pro stávající a budoucí rodiče. 
•	Usilujeme o zlepšení služeb pro rodiče
•	Podporujeme rovné postavení žen a mužů v rodině a na pracovním trhu

Nabízíme:
Informace pro rodiče
•	Bezplatnou webovou poradnu v oblasti právní, sociální a psychologické
•	Publikace „Nebojujte s úřady a zaměstnavateli“
•	Průvodce porodnickými zařízeními v ČR
•	Knihovna

Služby pro zaměstnavatele
•	Genderové audity firem, plány rovnosti, poradenství, koučink
•	Školení a workshopy pro HR pracovníky/ce, manažery a klíčové pracovníky/ce
•	On-line Test rovných příležitostí

Kurzy a semináře
•	Pro veřejnost (budoucí, stávající, sólo rodiče)
•	Pro odborníky (lektorské, poradenské, auditorské)

Výzkumy a studie
•	Sociologické průzkumy a ankety, legislativní analýzy
___________________________________________________________
APERIO – Společnost pro zdravé rodičovství
Plzeňská 66, 151 24 Praha 5
T: 222 364 083
M: 739 062 011
E: aperio@aperio.cz
I: www.aperio.cz